Държавен вестник, бр. 28, 2008 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  28
възпроизвежда посоченото правило на чл.13,
ал. 2 ГПК, като предвижда мълчалива отмяна
на разпоредбите на подзаконовите актове, из-
дадени въз основа на отменения ГПК, които му
противоречат с тяхното неприлагане.
В настоящия случай е налице съотношение
между кодекс и закон—Наказателнопроцесуа-
лен кодекс (НПК), който е отменен от влезлия
в сила на 29.IV.2006 г. нов процесуален закон, и
чл. 191 ЗОВСРБ. Това съотношение е между общ
и специален закон, като първият от тях е давал
общата уредба на предварителното задържане
на заподозрян от следовател или дознател в
случай на неотложност—чл. 202 и чл. 408б, ал. 2
НПК (отм.), а вторият е предвиждал за опреде-
лена категория лица—офицери и сержанти от
въоръжените сили, разрешение от министъра
на отбраната при такова задържане.
 В новия НПК, действащ от 29.IV.2006 г., от-
падна процесуалната фигура на заподозрения и
съответно и на предварителното задържане като
временна мярка, която се е постановявала от
следовател или от дознател при бързо полицейс-
ко производство. Според чл. 203, ал. 3 и чл. 408б,
ал. 5 НПК (отм.) задържането е било със срок
до 24 часа, като след изтичането на този срок
прокурорът е могъл да удължи предварително-
то задържане до три денонощия, без да иска
предварително разрешение от министъра на от-
браната. За разлика от задържането като вре-
менна мярка и по отменената уредба мярката
за неотклонение “задържане под стража” по от-
ношение на офицери и сержанти от въоръжени-
те сили се е определяла, без да се иска разреше-
ние от министъра на отбраната—аргумент от
чл. 391, ал. 3 НПК (отм.), който е предвиждал в
тази хипотеза само уведомяване на министъра
на отбраната или този на вътрешните работи.
Изводът е, че разрешението на министъра на
отбраната е било относимо само към института
на предварителното задържане на заподозрян,
който не съществува по действащата уредба, а
не и към този на привличане на сержант или
офицер от въоръжените сили в качеството на
обвиняем с прилагане на мярка за неотклоне-
ние “задържане под стража”. Щом като регла-
ментацията на определена материя е отпадна-
ла, като обществените отношения, които се от-
насят до нея, са изгубили правна релевантност
и специалната норма, която регулира подобласт
на тези отношения, в случая тази на чл.191
ЗОВСРБ, макар и формално да не е отменена,
е преустановила своето действие.
Позоваването на Решение № 3 от 7.III.1998 г.
по к.д. № 1 от 1998 г., с което е била обявена за
противоконституционна аналогичната на
чл.191 ЗОВСРБ разпоредба на чл. 206, ал. 2 от
Закона за Министерството на вътрешните ра-
боти (ЗМВР), в искането на главния прокурор
не може да подкрепи противния извод за не-
говата допустимост. Атакуваната разпоредба
на ЗМВР е била приложимо право в контекс-
та на действащия по това време НПК (отм.),
който е предвиждал института на предвари-
телното задържане от следовател и дознател,
поради което е съществувал интересът от обя-
вяването є за противоконституционна. За раз-
лика от нея разпоредбата на чл.191 ЗОВСРБ ,
както се изтъкна по-горе, е мълчаливо отме-
нена, тъй като е отпаднал институтът на пред-
варителното задържане на заподозрян, а от
друга страна поначало тя е неотносима към
прилагането на мярката за неотклонение “за-
държане под стража”.
Оспорената разпоредба е правен рудимент
в контекста на действащия наказателнопроце-
суален закон и конституционна регламентация
на независимостта на съдебната власт. Ако се
проследи еволюцията на уредбата, се конста-
тира, че същата е претърпяла промени към ог-
раничаване на нейното приложно поле. В
чл. 318 НПК (отм.) от 1952 г. тя е съществува-
ла като норма от този процесуален закон в
разширения си вариант, който е предвиждал
наличие на разрешение от министъра на от-
браната не само относно предварителното за-
държане, но и изобщо при предприемането на
действия на разследване и привличане като
обвиняем на лице—офицер или сержант от въ-
оръжените сили. В НПК (отм.) от 1974 г. раз-
поредбата в актуалния є вид e преминала от
процесуалния закон в специалния закон за
въоръжените сили, като е отпаднала частта от
нея, с която се е предвиждало разрешение от
министъра на отбраната и относно привлича-
не като обвиняем на военнослужещ—офицер
или сержант от въоръжените сили, т.е. това е
още един аргумент в подкрепа на обхвата на
нормата на чл. 191 ЗОВСРБ само относно пред-
варителното задържане по НПК (отм.). Докол-
кото аналогично ограничение за привличане
като обвиняем е съществувало по отношение
на процесуалните действия, извършвани от доз-
нателя, разпоредбите на чл. 399, ал. 1, чл. 401,
403 и чл. 404, ал. 1 НПК (отм.) са били обявени
за противоконституционни с Решение № 14 от
30.09.1999 г. по к.д. № 1 от 1999 г. по съображе-
ние, че само орган на съдебната власт—следо-
вател или прокурор, може да разпорежда тях-
ното извършване, а не и орган извън нея в ка-
чеството си на военно длъжностно лице.
Изводът от хронологичното проследяване на
развитието на посочената уредба сочи на стес-
няване на нейния обхват до пълното є отпада-
не, като формалната є отмяна не е осъществена
само поради обстоятелството, че тя не се е на-
мирала в самия процесуален закон, предхож-
дащ действащия НПК, а в друг закон—ЗОВСРБ.
Опасността от възстановяване на нейното дейс-
твие чрез евентуална промяна в процесуалния
закон, която да върне института на предвари-
телното задържане, не може да мотивира раз-
глеждането на искането по същество. Хипоте-
зата е аналогична с тази, при която отменена
изрично норма не подлежи на преценка за про-
тивоконституционност, макар че и за нея би