Държавен вестник, бр. 89, 2006 г., стр. 88

С Т Р .  88
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  89
и не трябва да бъде по-голямо от 3 % от пълния
обхват на скалата, където:
De е очакваната концентрация на разреден NO
(ppm);
C —
концентрацията на разреден NO (ppm);
Hm— максималната концентрация на водната пара
(%);
Н —
действителната концентрация на водната
пара (%).
Забележка. За тази проверка е важно калиб-
ровъчният газ NO да съдържа минимална кон-
центрация на NO2  , тъй като абсорбцията на NO2
във вода не е взета предвид в изчисленията за
закаляване.
1.10. Периодичност на еталонирането
Анализаторите се еталонират съгласно т. 1.5 не
по-рядко от веднъж на всеки 3 месеца или след
всяка поправка или промяна на системата, която е
в състояние да повлияе на еталонирането.
1.11. Допълнителни изисквания по отношение
на калибрирането за измерване на необработени
отработени газове при изпитване NRTC
1.11.1. Проверка на времето на отклик на ана-
литичната система
Настройките на системата за оценка на време-
то за отклик трябва да бъдат идентични с използ-
ваните за измервания по време на самото изпитва-
не (налягане, дебити, настройки на филтрите на
анализаторите и всички други фактори, влияещи
на времето на отклик). Времето на отклик се опре-
деля чрез превключване на газа директно на входа
на сондата за вземане на проби. Газът се сменя за
по-малко от 0,1 s. Използваните за изпитването
газове трябва да водят до промяна на концентра-
цията най-малко 60 % от пълния обхват.
Концентрацията на всеки газов компонент се
регистрира. Времето за отклик се дефинира като
времевата разлика между смяната на газа и съот-
ветната промяна на регистрираната концентрация.
Времето за отклик на системата (t90) се състои от
времето на закъснение до измервателния детек-
тор и времето за нарастване на детектора. Време-
то на закъснение се дефинира като времето, изми-
нало между смяната (t0) и момента, когато откли-
кът достига 10 % от крайното показание (t10). Вре-
мето за нарастване се дефинира като времето, из-
минало между отклика при 10 % и отклика при
90 % от крайното показание (t90-t10).
За времевата настройка на сигналите от анали-
затора и от потока от отработени газове в случая
на измерване на необработени отработени газове
времето за преход се дефинира като времето, из-
минало от смяната (t0) и момента, когато откли-
кът стига 50 % от крайното показание (t50).
Времето за отклик на системата трябва да е по-
малко или равно на 10 s с време за нарастване по-
малко или равно на 2,5 s за всички ограничени ком-
поненти (СО, NOx, НС) и за всички използвани
диапазони.
1.11.2. Калибриране на анализатора на инди-
каторния газ за измерване на дебита на отработе-
ни газове
В случай на използване на индикаторен газ
анализаторът, служещ за измерване на концент-
рациите на този газ, се калибрира с помощта на
еталонен газ.
Калибрационната крива се построява от най-
малко 10 калибрационни точки (без нулата), раз-
положени по такъв начин, че половината от тях се
намира в интервала между 4 и 20 % от пълния об-
хват на анализатора и останалата част—в интер-
вала между 20 и 100 % от пълния обхват. Калибра-
ционната крива се пресмята по метода на най-мал-
ките квадрати.
Калибрационната крива не трябва да се откло-
нява от номиналната стойност на всяка калибра-
ционна точка с повече от 1 % от пълния обхват в
диапазона от 20 до 100 % от пълния обхват. Тя нe
трябва също да се отклонява от номиналната стой-
ност с повече от 2 % от номиналната стойност в
диапазона от 4 до 20 % от пълния обхват.
Преди изпитването нулата и обхватът на ана-
лизатора се регулират с помощта на нулиращ газ и
на газ за настройване на чувствителността, чиято
номинална стойност е по-голяма от 80 % от пъл-
ния обхват на анализатора.
2. Еталониране на системата за измерване на
частиците
2.1. Въведение
Всеки компонент се еталонира толкова често,
колкото е необходимо, за да отговаря на изисква-
нията за точност, наложени от този стандарт. Тази
точка описва метода за еталониране, който тряб-
ва да се прилага спрямо компонентите, указани в
приложение № 3.
2.2. Дебит
Газомерите или дебитомерите се калибрират в
съответствие с националните и/или международ-
ните стандарти.
Максималната грешка на измерваната стойност
трябва да бъде ± 2 % от отчетената стойност.
При системите с разреждане на част от потока
специално внимание се обръща на точността на
дебита на пробата GSE, ако той не се измерва ди-
ректно, а се определя от разликата на дебитите:
GSE = GTOTW—GDILW.
В този случай точност от ± 2 % за GTOTW и GDILW
не е достатъчна, за да гарантира приемлива точ-
ност за GSE. Ако дебитът на газа се определя от
разликата на дебитите, най-голямата грешка на
разликата трябва да бъде такава, че точността на
GSE да е в рамките на ± 5 % при степен на разреж-
дане, по-малка от 15. Тя може да бъде изчислена,
ако се вземе средната квадратична стойност на
грешките от всеки апарат.
2.3. Контрол на степента на разреждане
При използване на системи за вземане на про-
би от частици без анализатор на отработените га-
зове EGA (приложение № 3, т. 1.2.1.1) се проверя-
ва степента на разреждане при всяко монтиране
на нов двигател, докато двигателят работи, изпол-
звайки концентрациите на CO2 или NOx в брутни-
те и разредените отработени газове.
Измерената степен на разреждане трябва да
бъде ± 10 % от степента на разреждане, изчислена
въз основа на измерването на концентрацията на
CO2 или NOx.
2.4. Проверка на условията за отвеждане на га-
зовете чрез дериватна система
Диапазонът от скорости на отработените газо-
ве и колебанията на налягането се проверяват и
регулират при необходимост съгласно изисквани-
ята по приложение № 3, т. 1.2.1.1, EP.