Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 11

БРОЙ  5	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
гради живота си на собствена отговорност. 
Оттук произтича тясната му връзка както с 
личната свобода – в Хартата на основните права 
на ЕС правото на собственост е сред правата-
свободи, Дял ІІ „Свободи“, чл. 17, така и със 
свободата на стопанска дейност – правото на 
собственост се възприема и като основно право 
в стопанската сфера. 
Основните права осигуряват определена 
закриляна област на свобода или равенство; 
това е обхватът на всяко основно право. Но 
тази област не е осигурена вечно и безгранично; 
нейните граници опират до границите на други 
основни права, от което следва, че заедно с 
правата „живеят“ и техните възможни огра­
ничения. Източник на ограничения могат да 
са самите основни права, основните права на 
другите, както и защитените от Конституцията 
блага. С изключение на изрично посочените 
в чл. 57, ал. 3 КРБ основни права и свободи, 
ограничаване на основни права по начало е 
допустимо (Решение № 15 от 2001 г. по к.д. 
№ 3 от 2001 г.), без обаче да се накърнява 
същностното ядро на конкретното право. Га­
ранция за това е конституционното правило, че 
ограничаването, когато е допустимо, се прави 
само със закон (чл. 57, ал. 3 КРБ).
В светлината на изложеното съдът констати­
ра, че соченото в искането противоречие с чл. 57 
КРБ е основано на неправилното разбиране, че 
ограничаване на основни права Конституцията 
допуска само при военно или друго извънредно 
положение. Неправилно, защото това разбиране 
влиза в противоречие с правилото на ал. 2 на 
самия чл. 57 от Основния закон, че не се до­
пуска упражняване на основните права, ако то 
накърнява права и законни интереси на други, 
т.е. ограниченията се съдържат в „правата на 
другите“. Алинея 2 на чл. 57 КРБ не допуска и 
злоупотреба с основни права, в която връзка 
Конституционният съд споделя изразеното в 
становището на ВКС разбиране, че не може 
да се презюмира a priori злоупотреба с права в 
случаите на предвиденото в чл. 519, ал. 2 ГПК 
задължение за осигуряване на бюджетни сред­
ства при посочените предпоставки и заключава, 
че не е налице противоречие на чл. 519 и 520 
ГПК с чл. 57 КРБ. 
Правото на собственост не е сред основните 
права по чл. 57, ал. 3, при които Конституцията 
не допуска при никакви условия ограничаване. 
Показателна за това е уредбата, съдържаща се 
например в ал. 5 на чл. 17 КРБ и предвиж­
даща възможно ограничаване на правото на 
собственост, стигащо до принудително отчуж­
даване за държавни и обществени нужди при 
определени условия (В. Таджер). Свободната 
стопанска инициатива и еднаквите правни 
условия на стопанска дейност също не са аб­
солютни права и могат да търпят предвидено в 
закон ограничаване.Тъй като основните права 
са установени в Конституцията, правило е, че 
всички ограничения на правата трябва да могат 
да бъдат основани и изведени от Конституци­
ята. Оттук следва, че закон, който ограничава 
основни права, подлежи на ограничаване от 
страна на самата Конституция (известно в 
доктрината като „граници на ограничаването, 
Schrankenschranken – нем.“). С други думи, въ­
просните ограничения трябва да бъдат вместени 
в рамката на допустимото, което Конституцията 
е определила; в противен случай ограничаването 
ще бъде противоконституционно. 
В становището, представено от Камарата 
на частните съдебни изпълнители, изрично се 
приема, че упражняването на основните пра­
ва поначало може да бъде ограничавано при 
условие, че е налице преследвана легитимна 
цел, тази цел да може да бъде постигната с 
въпросното ограничение на основното право и 
че оспорваната уредба представлява най-малко 
рестриктивния механизъм за постигането на 
легитимната цел, т.е. изброяват се класическите 
съставки на конституционното изискване за 
пропорционалност при определяне границите в 
упражняването на основните права. Камарата 
на частните съдебни изпълнители е на мнение, 
че докато при оспорената законова уредба на 
чл. 519 и 520 ГПК би могло да се приеме, че 
първите две от посочените съставки на про­
порционалността са налице, то не може да се 
приеме, че целта не би могла да се постигне по 
друг начин, който няма да накърнява основите 
на правовата държава – например по-добро 
планиране и управление на средствата на дър­
жавните учреждения и общините, подобрено 
бюджетиране, по-адекватно договаряне, следене 
на изпълнението и отчитане на договорните 
задължения. Конституционният съд споделя 
тези разсъждения и констатации. 
Едновременно с това обаче съдът отчита, 
че самата Конституция възлага на законода­
теля да определя способите за балансиране 
на обществения и частноправния интерес при 
създаването на условия и гарантирането нор­
малното развитие на свободната стопанска 
инициатива, основана на частната собственост, 
което ще е възможно само ако осъществяване­
то на държавните функции е обезпечавано със 
средства. В този конституционен спор пределите 
на допустимото от Конституцията балансиране 
на частноправния и публичноправния интерес 
се извеждат от действащи конституционни 
конструкции и правила – например държавните