Държавен вестник, бр. 36, 2003 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  36
на основата на различни критерии. Според ня-
кои “формата на държавно устройство” е тери-
ториалното пространство и дали държавата е
унитарна или федеративна република, а “фор-
мата на държавно управление” включва систе-
мата на държавни органи, които определят ха-
рактера на държавата, начина на образуването
им и взаимоотношенията между тях. Други
поддържат също, че формата на държавно уст-
ройство е територията и дали държавата е уни-
тарна или федеративна, но формата на държав-
но управление е само дали е налице монархия,
президентска или парламентарна република.
При тълкуването на чл. 158, т. 3 от Консти-
туцията следва да се вземе предвид волята, ко-
ято народните представители са имали, като са
прогласили в преамбюла към нея своята реши-
мост да създадат демократична, правова и со-
циална държава. Великото Народно събрание е
направило това с изграждането на институции,
на които е възложило точно определени функ-
ции и правомощия при спазване на принципите
за народния суверенитет (чл. 1, ал. 2 от Консти-
туцията), политическия плурализъм (чл. 11, ал. 1
и 2 от Конституцията), разделението на власти-
те (чл. 8 от Конституцията), правовата държа-
ва (чл. 4 от Конституцията), независимостта на
съдебната власт (чл. 117, ал. 2 от Конституция-
та). Определеният от Конституцията ред за
формиране на основните конституционни инс-
титуции, мястото им в държавната йерархия и
специфичната за всяка от тях дейност установя-
ват необходимия и желан баланс помежду им.
Преходното време и особената политическа
обстановка, при които работи Седмото Велико
Народно събрание, са мотивирали представи-
телите на народа в него да създадат стабилна
държава с основни институции и техни основни
правомощия, които да не могат да бъдат изме-
няни при всяка значителна промяна на парла-
ментарното мнозинство. За това в чл. 158 от
Конституцията е посочено, че нова Конститу-
ция и най-важните промени в действащата са в
прерогативите само на Велико Народно събра-
ние. А създадените от нея върховни институ-
ции, мястото, формирането и структурата на
техните органи, както и предоставените им
основни правомощия и установеният между тях
баланс са основата на държавата и не би тряб-
вало да може да се променят при лесно изменя-
щата се политическа и парламентарна обста-
новка в годините на прехода.
Конституционният съд смята, че е опасно
тези идеи, които родиха Конституцията на Ре-
публика България, да могат да бъдат пренеб-
регнати с промени в нея от едно дори внуши-
телно мнозинство на обикновено Народно съб-
рание. При различна политическа обстановка
и преценка за моментна целесъобразност това
би дало възможност на всяко достатъчно голя-
мо мнозинство да прави конституционни про-
мени, които едно следващо мнозинство в друго
Народно събрание да ревизира.
Според Конституционния съд под “форма на
държавно устройство” следва да се разбира тери-
торията на една държава, дали тя е унитарна или
федеративна и допуска ли автономни територи-
ални образувания. Формата на държавно устрой-
ство по чл. 158, т. 3 от Конституцията се опреде-
ля от целостта на териториалното пространство
на Република България и нейната неприкосно-
веност (чл. 2, ал. 2 от Конституцията) и от това,
че тя е единна държава с местно самоуправле-
ние и не се допускат автономни териториални
образувания (чл. 2, ал. 1 от Конституцията).
Формата на държавно управление по чл. 158,
т. 3 от Конституцията се определя според Конс-
титуционния съд на основата на чл. 1, ал. 1 от
Конституцията от това дали държавата е монар-
хия, президентска или парламентарна републи-
ка и от основните конституционни принципи,
върху които тя е изградена—народен суверени-
тет (чл. 1, ал. 2 от Конституцията), политически
плурализъм (чл. 11, ал. 1 и ал. 2 от Конституци-
ята), разделение на властите (чл. 8 от Конститу-
цията), правова държава (чл. 4 от Конституция-
та), независимост на съдебната власт (чл. 117,
ал. 2 от Конституцията). Въз основа на тези прин-
ципи конституционният законодател в редица
текстове на Конституцията е доразвил и изпъл-
нил със съдържание парламентарната форма на
управление, като е създал основните конститу-
ционни органи и е определил техните основни
правомощия. Парламентарното управление се
осъществява чрез системата на основните конс-
титуционни органи, от тяхното структуриране,
начина на образуването им, статута, мандата и
установения между тях баланс—Народно събра-
ние, президент и вицепрезидент, Конституцио-
нен съд и Министерски съвет.
Макар и самостоятелна власт, извън зако-
нодателната и изпълнителната съгласно прин-
ципа за разделение на властите, съдебната власт
и нейните органи (глава шеста от Конституци-
ята) са неразривно свързани с парламентарна-
та форма на управление и са неотменим неин
елемент. Органите на съдебната власт контро-
лират актовете на изпълнителната власт в по-
сока на тяхната законосъобразност. Същото е и
във връзка със защитата правата на граждани-
те и с публичните функции на наказателното
правосъдие. Управлението на парламентарна-
та държава със създадените от нея закони би
било безсмислено, ако липсва съдебна система,
осигуряваща точното им прилагане.
Правосъдие могат да осъществяват само
органи на съдебната власт. Ако такива функ-
ции бъдат възложени на органи от други влас-
ти, това ще съставлява промяна във формата на
управление на държавата.
Парламентарното управление на една ре-
публика се характеризира и от възложените с
Конституцията дейности и основни правомо-
щия на посочените конституционни органи и
от баланса в правомощията, които имат и кон-
трола върху тях.