Държавен вестник, бр. 62, 2003 г., стр. 43

Б Р О Й  62
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  43
зависимост, самоуправление и самоиздръжка.
Именно поради това се предвижда и различен
ред и начин на отчитане на получаваните от
адвокатите доходи.
Върховният административен съд, като пре-
цени допустимостта и наведените отменител-
ни основания, съгласно разпоредбата на чл. 12
ЗВАС, приема следното:
По допустимостта на жалбата:
Жалбата е процесуално допустима. Подаде-
на е от адвокати в личното им качество. Те са
адресати на Наредба № 4 от 1999 г., доколкото
са лица, извършващи дейност по смисъла на
§ 1, т. 6 от допълнителната разпоредба на Зако-
на за облагане доходите на физическите лица
(ЗОДФЛ) и имат правен интерес от обжалване
на наредбата. Независимо от това доказването
на пряк и личен интерес не е необходимо, кога-
то предмет на съдебен контрол за законосъоб-
разност е подзаконов нормативен акт, предвид
действието на нормативния акт по отношение
на неограничен кръг адресати. Съгласно чл. 120,
ал. 2 от Конституцията на РБългария гражда-
ните и юридическите лица имат право на съ-
дебна защита срещу административни актове,
които ги засягат. Това право не е ограничено с
оглед вида на административния акт, а “засяга-
нето” съгласно даденото от Конституционния
съд тълкуване в решение № 21 от 26.Х.1995 г. се
обективира в нарушаването на правна норма от
по-висок ранг. Съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС жалба
срещу нормативен акт се подава без ограниче-
ние във времето.
По основателността на жалбата:
Наредба № 4 на министъра на финансите за
регистриране и отчитане на продажби в тър-
говските обекти (обн., ДВ, бр. 16 от 1999 г., изм.
и доп.) е издадена на основание § 11, ал. 1, т. 3
от ПЗР във връзка с чл. 102, ал. 3 ЗДДС и на
основание чл. 5, ал. 2 от Закона за облагане
доходите на физическите лица и чл. 5, ал. 3 от
Закона за корпоративното подоходно облагане
(ЗКПО). Съгласно § 11, ал. 1, т. 3 ЗДДС минис-
търът на финансите издава наредба по прилага-
нето на чл. 102. Член 102 ЗДДС предвижда, че
прилагането на този член, както и редът и на-
чинът за издаване на касовите бележки, техни-
ческите и функционалните изисквания, одоб-
ряването, въвеждането в експлоатация, отчи-
тането, сервизът и контролът на фискалните
устройства ... и понятието за търговски обект
се регламентират с наредба. Заглавието над тек-
ста на чл. 102 е “Касова бележка (фискален бон)
от фискално устройство”. Член 5, ал. 2 ЗОДФЛ
и чл. 5, ал. 3 ЗКПО, които са идентични по съ-
държание, създават задължение за данъчните
субекти да регистрират и отчитат извършените
продажби на стоки и услуги чрез издаване на
касова бележка от фискално устройство по ред,
определен с наредба на министъра на финанси-
те, освен когато заплащането се извършва по
банков път. Единствената причина за въвежда-
нето на еднаква по своето съдържание разпо-
редба в два различни закона би следвало да е
различието в данъчните субекти по ЗОДФЛ и
ЗКПО. Наредба № 4 определя в чл. 1 прилож-
ното си поле в съответствие със законовата де-
легация. Член 1, ал. 2 определя касовата бележ-
ка (фискален бон) като хартиен документ, удос-
товеряващ плащането на цената (стойността)
на стока или услуга, издаден от фискално уст-
ройство, което е одобрено, въведено в експло-
атация и регистрирано по реда на тази наредба.
Нито в цитираните закони, нито в наредбата
има общо определение на термина “касова бе-
лежка”, включваща фискален бон и касова бе-
лежка от кочан, за която става дума в чл. 2,
ал. 7 от Наредба № 4 от 1999 г.
Съгласно чл. 12 от Закона за нормативните
актове (ЗНА) актът по прилагане на закон може
да урежда само материята, за която е предвиде-
но той да бъде издаден. От разпоредбата на
ЗДДС за пряка законова делегация за издаване
на Наредба № 4 от 1999 г. може безусловно да се
направи изводът, че наредбата следва да регу-
лира: (1) прилагането на чл. 102 ЗДДС; (2) реда
и начина за издаване на касовите бележки; (3)
техническите и функционалните изисквания,
одобряването, въвеждането в експлоатация, от-
читането, сервиза и контрола на фискалните
устройства в техните две разновидности—елек-
тронни касови апарати с фискална памет и елек-
тронни системи с фискална памет за продажба
на течни горива; (4) понятието за търговски
обект. Наредбата следва детайлно да регулира
само тези въпроси, а не да въвежда нови или
разширява съществуващи правни понятия и
свързаните с тях задължения—като напр. касо-
ва бележка от кочан. В тази насока неправилно
в писмената защита на министъра на финанси-
те се твърди, че в чл. 102, ал. 2 ЗДДС се има
предвид касова бележка в нейното широко зна-
чение, обхващащо касовата бележка, издадена
от фискално устройство, и касовата бележка от
кочан. Макар и да съдържат един и същ термин
“касова бележка”, издаването по различен на-
чин на касовата бележка от кочан и тази от
фискално устройство ги прави различни поня-
тия. Алинея 2 на чл. 102 следва да се тълкува
във връзка с ал. 1—а именно само като касова
бележка, издадена от фискално устройство. Ни-
къде в действащите закони, с изключение на
чл. 137а ЗДДС, не се регламентира касовата
бележка от кочан, и поради това следва да се
приеме, че задължението, въведено с чл. 2, ал. 7
от Наредба № 4 от 1999 г. за категориите лица,
за които е предвидено изключение от общия
принцип за регистриране на оборотите с изда-
ването на касова бележка от фискално устройст-
во, няма законова опора.
Що се отнася до самата разпоредба на чл. 137а
ЗДДС, тя предвижда административно наказа-
ние за данъчен субект, който не спази реда или