Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 42

СТР.  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  64
Съдия Сашо Пенов излага и следното:
С приемането на Закона за изменение и 
допълнение на Конституцията се установи 
нейната лесна изменяемост, въпреки че в 
българската конституционноправна теория 
се приема, че Конституцията от 1991 г. е от 
категорията на т.нар. „твърди“ или „твър­
до-гъвкави“ конституции. 
Когато първоначалното създаване на 
Конституцията е завършено, мястото на 
учредителната власт на народа се заема от 
учредените държавни власти. Изменението на 
Конституцията от Народното събрание като 
законодателен орган е производна конститу­
ционна дейност. Това изменение се извършва 
във формите, по процедурите и в рамките, 
които действащата Конституция определя 
(чл. 153 – 163 от Конституцията).
Законодателният орган като учредена власт 
е създаден и ограничен от Конституцията, 
приета от учредителната власт. Ограниче­
нията при изменението на Конституцията се 
съдържат в самата конституционна уредба и 
включват и разпоредбите, уреждащи основ­
ните начала и неотменимостта на основните 
права. Така се гарантира, че действащият 
конституционен ред няма да бъде премахнат 
по формално легалния път за приемането на 
закон за изменение на Конституцията и да 
се създаде държавно устройство и форма на 
държавно управление, различни от предви­
дените в преамбюла и основните начала. По 
този начин се осигурява функционирането на 
желаната от суверена демократична, правова 
и плуралистична държава и се защитават 
правата на гражданите срещу евентуални 
авторитарни стремежи на законодателя, из­
менящ Конституцията. Също така се цели 
възпрепятстване на временната концентрация 
на власт в непосредствените политически 
участници, като се отчитат и правата на 
политическите малцинства.
От мотивите към проекта на ЗИД на Кон­
ституцията се установява, че направените 
промени не се обосновават с обективно трайно 
променени обстоятелства в обществено-по­
литическото битие, свързани с държавното 
управление, които да налагат адаптиране 
на конституционната уредба към тях с цел 
осигуряване на стабилно управление в полза 
на обществото.
В преамбюла на Конституцията народните 
представители от Седмото Велико Народно 
събрание „в стремежа си да изразят волята 
на българския народ“ са прогласили „своята 
решимост за създаването на демократична, 
правова и социална държава“. Преамбюлът 
е неотделима част от Конституцията и неин 
съществен елемент, в който в концентрирана 
форма се изразява нейният дух и се очер­
тават водещите мотиви за приемането є. 
От него се извлича същностното съдържа­
ние, политическото и правното значение на 
нейните разпоредби. В материалноправен 
смисъл преамбюлът не е само помощна 
политическа декларация, а съдържа разпо­
редби със самостоятелно правно значение. 
В съдържанието на преамбюла се открояват 
както конституционни принципи, така и 
очер­таването на държавни цели. Тълкуването 
и прилагането на другите конституционни 
разпоредби е обвързано и със съдържанието 
на преамбюла. От друга страна, в него се 
поставя и най-широка рамка за упражнява­
не на политическата дейност и на публич­
ната власт, при прекрачването на която се 
пораждат въпроси за съответствието им с 
Конституцията. Предписанията в преамбюла 
са насочени към носителите на публичната 
власт. Конституционното управление изисква 
публичната власт да се формира и осъществява 
в съответствие с предварително установени 
ценности и цели, респективно правила и 
процедури.
Съдържанието на Конституцията обвързва 
всички държавни органи. Чрез нейните раз­
поредби се цели да се задължат държавните 
органи да упражняват активно и своевременно 
възложените им функции, за да се гарантира 
стабилност в развитието на обществените от­
ношения, както и да се поставят ограничения 
при упражняваната от тях държавна власт и 
да се гарантират свободите на гражданите. 
Освен тези основни функции на конституцион­
ната уредба, със съдържанието є се цели и 
да се придаде на правния ред, основан върху 
нея, и на държавните органи особена демо­
кратична легитимност, да се предостави на 
гражданите обяснима и действителна пред­
става за държавата и нейните функции, да се 
насърчава обединеността в обществото при 
съвместното съществуване на гражданите в 
рамките на държавно организираната поли­
тическа общност. Така описаните функции на 
Конституцията, изведени от нейните основни 
начала, също са мяра за съответствието на 
упражняването на държавната власт с ней­
ното съдържание.
В преамбюла и в чл. 1, ал. 2 от Конститу­
цията е установен принципът на демократич­
ното устройство на държавата. Според чл. 1, 
ал. 2 от Конституцията „цялата държавна 
власт произтича от народа“. В демократично 
устроеното общество единствен носител на 
цялата държавна власт е народът. Народният 
суверенитет и изискването за участие в про­
цеса на вземане на държавните решения въз 
основа на всеобщо, равно, тайно и свободно