Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 5

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
на действащите поземлени режими поради 
ниската им ефективност за осигуряване на 
достатъчен брой къмпинги и създаване на спе­
циална уредба за отреждането в охранителните 
зони „А“ и „Б“ на Черноморското крайбрежие 
на места за временно разполагане на палатки 
и оборудвани автомобили – кемпери и кара­
вани“. Омбудсманът смята, че уредбата е с 
„недостатъчното съдържание“, поради което 
чл. 10а е „в противоречие с конституционните 
изисквания, въпреки преследваната легитимна 
цел да бъде преодоляна в обществен интерес 
съществуващата нормативна празнота“.
Омбудсманът подчертава, че въведената 
първоначално (със създаване на т. 9 в чл. 10, 
ал. 2 ЗУЧК – ДВ, бр. 20 от 2016 г.) забрана за 
„къмпингуване и паркиране извън определе­
ните за това места“ в зона „А“ е отменена и 
вместо това с чл. 10а е прогласена принципна 
допустимост за къмпиране при спазване на 
условия и по ред, определени в Закона за 
туризма и специфичните правила и нормати­
ви, предвидени в други закони. Посочва, че 
съгласно § 3 от заключителните разпоредби 
действието на чл. 10а се обуславя от норми­
ране със Закона за туризма на условията и 
реда за къмпингуване извън категоризираните 
къмпинги, каквито условия и ред впослед­
ствие не са били определени. И настоява, 
че с последната редакция на чл. 10а (в сила 
от 16.07.2019 г.) се извършва „преуреждане 
на материята на чл. 10а и предвиждане на 
законова делегация за издаване съвместно 
от четирима министри на подзаконов акт 
(наредба) – в противоречие с чл. 22, ал. 3 от 
Конституцията, като уточнява, че „законопро­
ектът е внесен като предложение между първо 
и второ четене № 954-04-73 от 25.04.2019 г. и 
по същество повтаря отхвърления на първо 
четене на 7.04.2016 г. проект на закон № 654-
01-39/23.03.2016 г.“.
Относно изтъкнатото от вносителя проти­
воречие с чл. 22, ал. 3, чл. 1 и чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията:
Съгласно чл. 21, ал. 1 от Конституцията 
земята е основно национално богатство, което 
се ползва от особената закрила на държавата 
и обществото. Член 22, ал. 3 от Конституцията 
предвижда гаранции за съблюдаването на този 
принцип и съдържа императивно изискване 
режимът на земята да се определя със закон. 
Територията на Черноморското крайбрежие е 
естествено обхваната от разбирането за „земя“ 
по чл. 22, ал. 3 от Конституцията. Нормата на 
чл. 22, ал. 3 по същество е конституционно 
възлагане и правомощията за изпълнение­
то му не могат да бъдат пределегирани от 
законодателя (Delegatus non potest delegare), 
доколкото се отнася за определен цялостен 
правен режим. Съдът намира, че като цяло 
разпоредбата на чл. 10а засяга елементи от 
правния режим на Черноморското крайбрежие, 
но същите не могат да бъдат разглеждани като 
съществени елементи от режима на земята, 
който според чл. 22, ал. 3 от Конституцията 
подлежи на уреждане единствено със закон, 
респ. не може да се приеме, че е налице на­
рушаване на чл. 22, ал. 3 от Конституцията.
Уреждането на подзаконово равнище на 
отделни второстепенни или несъществени 
елементи от правния режим на земята не е 
конституционно недопустимо и е в обхвата на 
преценката за законодателна целесъобразност. 
Дори един широкообхватен закон не може, 
а и не е необходимо, да урежда в детайли 
всички правни аспекти на дадена материя. 
Някои от тях може – и нерядко е по-целесъ­
образно и ефикасно – да бъдат уреждани на 
подзаконово равнище. Когато Конституцията 
изрично предвижда определен правен режим 
да се определя със закон, това изискване 
предполага със закон да бъдат регламенти­
рани всички основни и съществени елементи 
на обществените отношения, подлежащи на 
трайна уредба, но не непременно и всички 
други елементи, които могат да бъдат въз­
ложени за конкретизиране в подзаконов акт.
Конституционният съд приема в своя­
та практика (Решение № 11 от 5 октомври 
2010 г. по к. д. № 13 от 2010 г.), че когато 
Конституцията изисква дадена материя да 
се урежда със закон, Народното събрание е 
длъжно да регулира съответните обществени 
отношения и не може да делегира на други 
държавни органи, вкл. на изпълнителната 
власт, свои установени в Конституцията 
правомощия (същото разбиране е постоянна 
практика: Решение № 3 от 1996 г. по к. д. № 2 
от 1996 г.; Решение № 6 от 1998 г. по к. д. 
№ 4 от 1998 г.; Решение № 10 от 2003 г. по к. 
д. № 12 от 2003 г.; Решение № 4 от 2010 г. по
к. д. № 1 от 2010 г.). По този начин, като 
изрично „резервира“ една материя в компе­
тентността единствено на законодателя, Кон­
ституцията запълва с конкретно съдържание 
установения в нея принцип за разделение и 
баланс на властите в правовата държава.
Преценката на законодателя кои елементи 
от правната уредба на дадени обществени 
отношения трябва да бъдат уредени със закон 
и кои – с подзаконов акт на изпълнителната 
власт, трябва да се прави при зачитане на 
принципа на разделение на властите (чл. 8 
от Конституцията) и принципа на правовата 
държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията, арг. 
от Решение № 11 от 5 октомври 2010 г. по
к. д. № 13 от 2010 г.).
Народното събрание не може да се отказва 
от възложеното му с Основния закон право­
мощие единствено сред държавните органи 
да законодателства, като възлага напр. на 
изпълнителната власт уредбата на съществе­
ни елементи на определен кръг обществени 
отношения, още по-малко на едно основно 
и неприкосновено (по смисъла на чл. 17, 
ал. 3) право, каквото е правото на частна 
собственост. Прехвърлянето на правомощия 
на законодателя на друг орган би означава­
ло нарушаване на балансите и равновесието 
между властите. По този начин принципът