Държавен вестник, бр. 37, 2025 г., стр. 11

БРОЙ  37	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11   
Недопустимо е законът да предписва в 
подзаконов акт да се съдържат правила, които 
не го развиват и допълват, или да овластява 
други органи да приемат правила, които са 
част от основната правна уредба на материя­
та и следователно са от компетентността на 
законодателя. Това води до нестабилност на 
правната уредба и възможност правилата да се 
променят по оперативни съображения, извън 
политическия дебат в законодателния орган 
(Решение № 6 от 2020 г. по к.д. № 10/2019 г.). 
Не е допустимо основните правни положения 
да се създават за първи път чрез подзаконов 
нормативен акт, за да бъдат запълнени про­
пуски в уредбата на закона. Още по-малко 
е допустимо трайни обществени отношения 
да се уреждат само на подзаконово ниво, без 
да има възможност за позоваване на закона 
поради липса на правна уредба.
Конституционният императив за използва­
нето на земеделските земи само за земеделски 
цели изисква при изграждането и последва­
щата експлоатация на агрофотоволтаиците 
земеделската дейност да остане основна и 
задължителна, а производството на електриче­
ска енергия да се осъществява като вторична 
и допълнителна дейност по начин, по който 
няма бъдат засегнати продуктивните качества 
на земята и използването є съгласно опре­
деленото є в Конституцията предназначение. 
Съвместимостта на обектите с основното 
предназначение на земята е важно условие, 
което трябва да бъде поставено от законода­
теля, за да не се допусне промяна на нейното 
предназначение при изграждането и експлоа­
тацията на такива обекти. Установяването 
на гаранции за запазването на земеделската 
дейност като първична препятства допуска­
нето на възможност за фактическа промяна 
на предназначението на земеделските земи и 
за намаляване на земеделския фонд за цели, 
различни от посочените в Основния закон. 
Обратното би имало за резултат заобикаляне 
на конституционния стандарт на чл. 21 от 
Конституцията и неспазване на задължението 
на държавата в съответствие с чл. 15 от Кон­
ституцията да осигурява възпроизводството и 
опазването на околната среда, поддържането 
и разнообразието на живата природа и разум­
ното използване на природните богатства и 
ресурсите на страната.
Забраната за строителство в земеделските 
земи без промяна на предназначението им 
цели предотвратяването на евентуални ув­
реждащи въздействия, които биха довели до 
тяхното унищожаване или до невъзможност 
да бъдат използвани съобразно определеното 
в Основния закон предназначение. Изгражда­
нето на обектите, посочени в чл. 2, ал. 4 ЗОЗЗ 
в оспорената от вносителя част, предполага 
известно въздействие върху земеделските 
земи, което следва да е строго ограничено 
от законодателя. То трябва да се свежда само 
до пряко необходимото за строителството и 
последващата експлоатация на тези обекти 
и не може да бъде основание за промяна 
на статуса на земеделските земи. Те трябва 
да имат такъв статус както преди, така и 
по време и след евентуалното изграждане 
на обектите. Въведената в допълнителните 
разпоредби на закона дефиниция за агрофо­
товолтаици, съгласно която те „позволяват 
спокойното и безпрепятствено използване на 
земеделската земя“, сама по себе си не може 
да се приеме като достатъчно основание за 
приложимост на изключението от общата 
забрана за строителство при съобразяване с 
чл. 15 и 21 от Конституцията. Предвиждането 
на правен режим, еднакъв с този на обекти, 
чиито функции са свързани със земеделското 
предназначение на земята, не е достатъчна 
гаранция. Необходимо е да бъде установен 
ясен и точен, с достатъчно определяеми ха­
рактеристики критерий, който да обосновава 
нуждата от предвиденото изключение и да 
осигурява стриктното му тълкуване и прила­
гане, какъвто чл. 2, ал. 4 ЗОЗЗ в оспорената 
от вносителя част не предвижда. Уредени­
те от законодателя изключения трябва да 
осигурят прилагането на общото правило и 
то да се отнася до всички случаи, които не 
носят признаците, обусловили създаването и 
присъщи на изключението (Решение № 18 от 
1997 г. по к.д. № 12/1997 г.; Решение № 12 от 
2013 г. по к.д. № 9/2013 г.). Случаите, обхва­
нати от изключението, не следва да създават 
възможност за двусмислие или съмнения, за 
да бъде осигурено еднаквото им прилагане. 
Техните особености следва да се прилагат в 
ясно и точно определени граници, които да 
предотвратят обхващането на случаи, в които 
липсва присъщото на изключението. Допус­
кането на често и неоснователно прилагане 
на изключението го превръща в правило. 
Формалното прилагане на изключението 
установява неписано, но използвано като 
правило правно положение, в противоречие 
с общия законово закрепен принцип, от 
който поради спецификата си е извлечено 
изключението (Решение № 4 от 1999 г. по 
к.д. № 31/1998 г.). Определеното от закона 
правило, че строителство в земеделските 
земи се извършва след промяна на тяхното 
предназначение от компетентните органи по 
реда на глава пета от Закона за опазване на 
земеделските земи, губи качеството си на 
общо и основно и се оказва подчинено. Макар 
формално да има установени общо правило 
и изключение, двете правила се превръщат 
в еднакво приложими, с което се създава 
възможност за заобикаляне на предвидената 
в закона процедура, без изрично да се пред­
вижда промяна в предназначението на земята. 
Разглеждана в този аспект, разпоредбата на