Държавен вестник, бр. 78, 2006 г., стр. 3

Б Р О Й  78
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
от президента по предложение на 2/3 от народ-
ните представители. Без усилие може да се на-
прави извод, че разпоредбата е част от общата
норма, уреждаща статута на съдебната власт—
чл. 8, чл. 117, ал. 2, и както ще бъде посочено
малко по-долу и на правовата държава—чл. 4.
Според чл. 158, ал. 1, т. 3 от Конституцията
в правомощията на Велико Народно събрание
е да решава въпросите за промени във формата
на държавно устройство и управление. Разпо-
редбите, касаещи пряко устройството и управ-
лението на държавата, се съдържат в чл. 1 и 2
от Глава първа. Основни начала. Но в тази глава
са формулирани и други принципи и цели—на-
роден суверенитет; правова държавата; върхо-
венство на Конституцията; разделение на влас-
тите; политически плурализъм. Тази част от
“Началата” са предпоставка за реализиране и
на разпоредбите на Глава втора. Основни пра-
ва и задължения на гражданите (като пример—
правата не биха могли да съществуват без пуб-
личното оповестяване на нормативните актове
и разделението на властите). Те са фундамен-
тални за всяка съвременна държава. Поради
това не може да се приеме, че обикновено На-
родно събрание може да променя тази част от
Глава първа. (така к.д. 22/2002 г.).
Тук трябва да се акцентира по отношение на
следното: Основните начала на Конституцията
съдържат и разпоредби, касаещи екологичната
защита; семейството и децата; правото на труд;
свободата на сдружаване на гражданите; рели-
гиозните институции; закрила на потребители-
те и инвестициите и т. н. Тези норми не се отна-
сят пряко към формата на държавно устройст-
во и управление, тъй като тяхната интерпрета-
ция и приложение могат да бъдат плод на иде-
ологическа и икономическа концепция. Важ-
ното е тук да се отбележи, че настоящото реше-
ние има за предмет единствено основен кон-
ституционен принцип—държавната власт се раз-
деля на законодателна, изпълнителна и съдеб-
на, без който страната не би могла да функци-
онира според цивилизационните стандарти.
Налага се анализ, доколко допълването на
Конституцията влиза в противоречие с този
фундаментален принцип.
Разбирането за демокрация и правова дър-
жава е свързано неразривно с правилото на чл. 8
от Конституцията. Основните за нормалното
съществуване на обществото теории “разделе-
ние на властите”, “взаимно възпиране” и “вза-
имодействие и сътрудничество” са плод на ис-
торически традиции, субективни нагласи и съ-
държат малко или повече неосъществени по
нормативен път идеи. Поради това разделени-
ето в различните страни и в различните епохи
е реализирано в многообразни пропорции и
съчетания. Затова в нашия случай дали оспоре-
ният закон противоречи на основни начала на
държавното устройство и управление, трябва
да се съди по действащата Конституция.
По-горе бе споменато, че оспорената ал. 4
на чл. 129 е част от общата норма, уреждаща
статута на съдебната власт. Основните нейни
характеристики, прогласени в основния закон,
касаят: а) независимостта при взимане на ре-
шения—чл. 117, ал. 2, и б) организационна не-
зависимост, в това число и по кадрови въпроси
(най-важна част от тях е назначаването и осво-
бождаването на магистрати)—чл. 130 и 131.
Вижда се стремежът на създателите на Кон-
ституцията да осигурят възможност който и да
е орган на власт да действа самостоятелно в
определената му област—в крайна сметка не
някой друг, а Народното събрание гласува раз-
мера на бюджета, определя със закон възнаг-
раждението на магистратите, избира едина-
десет от членовете на Висшия съдебен съвет.
И не друг, а последните като членове на съвета
контролират наред с друго в интересуващата
ни област и поведението на тримата висши ма-
гистрати. Тук трябва да се включат и консти-
туционно закрепените нови правомощия на ми-
нистъра на правосъдието, изброени в чл. 130а
от Конституцията (ДВ, бр. 27 от 31.03.2006 г.).
Ако към това се добави и оспорената разпо-
редба, чието съдържание касае един от най-
важните въпроси на организационната є неза-
висимост, дисбалансът между властите става
очевиден. Поради това съдът счита, че е нару-
шен заложеният в Конституцията модел на
функциониране на властите.
В контекста на разделението на властите при
добавката в Конституцията не е съобразено и
друго основно правило, което не е нормативно
формулирано, но е резултат на вековен управ-
ленски опит. Сега е общоприето, че ако този,
който е овластен да създава правото (парла-
ментът), предвиди възможност и да го прилага,
създава съпротива на първо място по отноше-
ние на своята безпристрастност. И нещо друго
все в този ход на мисли—в сравнителен план
решенията за назначаване на съдии и създава-
не на отделни органи на правосъдието често се
взимат от другите власти. Но те не само нямат
право да се намесват в конкретните дела и да
контролират съдебните органи, но и да уволня-
ват съдебните длъжностни лица.
Оспорената разпоредба не се вписва и в мо-
дела на правовата държава. Известно е, че съ-
държанието на това понятие според континен-
талната концепция се свързва с правните пред-
писания, отнасящи се до структурата, устройс-
твото и функционирането на държавата. Дали
тя е конституционна, решаващата роля е на
правото. Наред с това модерните времена доба-
вят в обема на понятието непрекъснато нови
изисквания—не само законите да бъдат публи-
кувани, постоянни и известни на населението,
но да са ясни, непротиворечиви, да не създават
проблеми при прилагането им от държавните
структури, както и наличието на “надлежна
правна процедура”.