Държавен вестник, бр. 65, 2008 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  65
2006 г.), ако за упражняване на това правомо-
щие той аналогично на останалите оторизира-
ни органи разполага  с  посочената обща компе-
тентност.
Поради това, че компетентността на омбуд-
смана да сезира Конституционния съд с иска-
не за обявяване на противоконституционност
на закон е ограничена, а не обща, тъй като се
отнася според чл. 150, ал. 3   само до закон, с
който се нарушават права и свободи на граж-
даните, тя е уредена в самостоятелен конститу-
ционен текст, а не чрез изменение на този на
чл.150, ал. 1, изр. 1 от Конституцията. Омбуд-
сманът  не   е орган, който е създаден и регла-
ментиран на конституционно равнище, а уред-
бата на неговото правно положение и право-
мощия е определена със закон—ЗО. Поради
това законовите разпоредби, които уреждат
неговия статут и дейност, може да се ползват
като допълнителен аргумент за направения
извод относно ограничената му компетентност
по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. Така
според чл.2 ЗО омбудсманът се застъпва с пред-
видените в този закон средства, когато с дейс-
твие или бездействие се засягат или наруша-
ват правата и свободите на гражданите от дър-
жавните и общинските органи и техните адми-
нистрации, както и от лицата, на които е въз-
ложено да предоставят  публични услуги. Сред-
ствата за защита, с които той разполага, са
тези, уредени в чл. 19 от закона правомощия,
между които е и предвиденото в ал. 1, т. 7 уве-
домяване на органите по чл. 150 от Конститу-
цията, за да бъде сезиран Конституционният
съд, ако се прецени, че се налага тълкуване на
Конституцията или обявяване противоконсти-
туционност на закон. Всички тези средства,
които омбудсманът използва въз основа на
жалби и сигнали или по своя инициатива, вклю-
чително и чрез сезиране на Конституционния
съд за установяване противоконституционност
на закон, имат за цел защита на правата и сво-
бодите на гражданите. Поради това последно-
то правомощие не е приложимо, когато при
упражняване на дейността си той констатира
данни за други конституционни нарушения, т.е.
компетентността му като субект на инициати-
ва по чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията е
ограничена, а не обща.
Общата компетентност на органите по
чл. 150, ал. 1, изр. 1 от Конституцията включва
възможността да се инициира производство по
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията не само при
констатация, че закон є противоречи като на-
рушава права и свободи на гражданите, но и
когато той не съответства на други конституци-
онни норми и принципи—основно тези, които
се отнасят до структурата и функционирането
на държавата. Макар че нарушението на пос-
ледните индиректно може да засегне и правата
и свободите на гражданите, то не може да бъде
предмет на искане по чл. 150, ал. 3 от Конститу-
цията. Този текст визира противоконституци-
онност на закон, който пряко нарушава права и
свободи на граждани, т.е. противоречи на кон-
ституционните разпоредби, които са относими
към тяхната защита.
В настоящия случай следва да се отбележи,
че омбудсманът  е излязъл извън компетент-
ността си да сезира Конституционния съд и с
оглед на предоставеното му правомощие да
възбуди производство  единствено по чл. 149,
ал. 1, т. 2 , а не и по т. 4 на същия текст,  който
визира преценката за съответствие на закона с
общопризнатите норми на международното
право и с международните договори, по които
България е страна. В искането си той се е по-
зовал на противоречие на разпоредбата на
чл. 222, ал. 1 ЗЛПХМ не само с конституцион-
ни разпоредби, а и с чл. 43 и чл. 56 от Договора
за създаване на европейската икономическа
общност, по който България се явява страна с
приемането є за член на Европейския съюз с
подписване на присъединителния договор. В
тази връзка е изтъкнато несъответствие на
текста и с други международни договори,  по
които България е страна—Конвенцията за
създаване на Агенция за многостранна защита
на инвестициите, както и двустранните дого-
вори за насърчаване и взаимна защита на ин-
вестициите с Република Полша, Кралство Да-
ния, Кралство Испания  и Съединените амери-
кански щати. Искането по чл. 149, ал. 1, т. 4 от
Конституцията е недопустимо, тъй като не е в
правомощията на омбудсмана, поради което
Конституционният съд не следва да се произ-
нася по него, нито да обсъжда аргументите за
противоконституционност, които се извеждат
от несъответствие с международните догово-
ри, по които България е страна. Такова право-
мощие могат да имат само субектите на ини-
циатива по чл. 150, ал. 1, изр. 1 от Конституци-
ята, които в тази насока разполагат с обща
компетентност.
2. Относно съдържанието на правомощия-
та на омбудсмана се поставя  въпросът за кои
права и свободи на гражданите той може да се
застъпва с предвидените в ЗО средства, вклю-
чително и с използване на възможността на
чл. 150, ал. 3 от Конституцията. В тази връзка
следва да се изхожда от уредбата на правата и
свободите на гражданите в глава втора от Кон-
ституцията с уточнението, че поради еклектич-
ния характер на тази уредба е необходимо да се
направи разграничение между лични и поли-
тически права, от една страна, и социални и
икономически, от друга, като се приеме, че
застъпническата функция на омбудсмана се
ограничава само до първата група права.
Личните права притежават редица характе-
ристики, които ги определят като такива от
класически тип, свързани със зараждането на
либералния конституционализъм, и ги отгра-
ничават от социалните права, които представ-