Държавен вестник, бр. 10, 2019 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
лагането на която е издаден подзаконовият 
нормативен акт – по законовата делегация 
на чл. 194г от ЗСВ. 
На второ място, настоящият съдебен 
състав счита, че процесната подзаконова 
разпоредба на § 6 от ПЗР на Наредба № 1 
противоречи и на чл. 193, ал. 6 от ЗСВ. 
В последната е посочено, че съответната 
колегия на Висшия съдебен съвет приема 
решение за назначаване на следващия по 
ред кандидат в конкурса за повишаване 
или за преместване в 9-месечен срок от 
приключване на предходната конкурсна 
процедура. Граматическото тълкуване на 
разпоредбата – употребеното единствено 
число и членуването на „предходната“, 
показва, че законодателят е имал предвид 
само тази конкурсна процедура, която по-
следно е приключила преди освобождаване 
на съответната длъжност в деветмесечния 
период. В противоречие с това нормата на 
§ 6 от ПЗР на Наредба № 1 регламентира, че 
редът по чл. 193, ал. 6 от ЗСВ (по наредбата 
това е редът по глава трета, раздел ІV) се 
прилага по отношение на всички конкурси, 
приключили по досегашния ред. 
На трето място, оспорената разпоредба 
на § 6 от ПЗР на Наредба № 1 е част от 
преходните и заключителните разпоредби на 
Наредба № 1. Като преходна правна норма 
тя не покрива изискванията по чл. 34 и 35 
от Указ № 883 от 24.04.1974 г. за прилагане 
на Закона за нормативните актове (УПЗНА), 
регламентиращи предметния обхват на пре-
ходните и заключителните разпоредби на 
нормативния акт. Според чл. 34 от УПЗНА с 
преходни разпоредби се продължава действи-
ето на правила, отменени с новия нормативен 
акт, или се урежда тяхното прилагане спрямо 
висящи правоотношения или спрямо юриди-
чески факти, които са започнали, но не са 
завършени при действието на отменения акт. 
А чл. 35 регламентира, че в заключителните 
разпоредби се включват правилата, с които 
се придава обратна сила на акта, отлага се 
неговото действие или то се ограничава за 
част от територията на страната. Когато с 
нов се замества действащ нормативен акт, 
правилата за неговото отменяне, както и 
правилата за отменяне, изменяне и допълване 
на други нормативни актове се включват в 
заключителните разпоредби. В отклонение 
от нормативните изисквания към коменти-
рания вид правни норми второто изречение 
на § 6 от ПЗР на Наредба № 1, че срокът от 
9 месеца по чл. 193, ал. 6 ЗСВ се брои от 
деня на встъпване в длъжност на послед-
ния назначен кандидат, по същността си е 
първична правна уредба. При това освен, че 
надхвърля предметния обхват на преходните 
и заключителните разпоредби, в тази своя 
част § 6 от наредбата пряко противоречи и 
на чл. 43, ал. 2 вр. с ал. 1 от наредбата досеж-
но начина на приключване на предходната 
конкурсна процедура – с решение на съот-
ветната колегия на ВСС, прието на първото 
заседание след встъпването в длъжност на 
последния назначен кандидат. 
Като не е съобразил трите групи обсто-
ятелства и е отхвърлил жалбата против 
§ 6 от ПЗР на Наредба № 1 от 2017 г. като 
неоснователна, първоинстанционният съд е 
постановил неправилно решение в резултат 
на неправилно тълкуване и прилагане на 
материалния закон. Налице е касационно 
отменително основание по чл. 209, т. 3, пр. 
1 от АПК. Това налага отмяна на обжалва-
ното решение и вместо него постановяване 
на друго решение, с което да бъде отменена 
и оспорената разпоредба на § 6 от ПЗР на 
Наредба № 1. 
За прецизност следва да се посочи, че 
обжалваното решение е незаконосъобразно 
и в частта му за присъдените разноски за 
юрисконсултско възнаграждение. Първоин-
станционният съд се е позовал на чл. 8, ал. 3 
от Наредба № 1 от 9.07.2004 г. за минималните 
размери на адвокатските възнаграждения. 
Към момента на постановяване на обжалва-
ното решение обаче е действала разпоредбата 
на чл. 78, ал .8 от ГПК, приложима според 
препращащата разпоредба на чл. 144 от АПК. 
Според чл. 78, ал. 8, изр. 2 от ГПК размерът 
на присъденото възнаграждение за юрискон-
султ не може да надхвърля максималния 
размер за съответния вид дело, определен 
по реда на чл. 37 от Закона за правната 
помощ. Последната разпоредба препраща 
към Наредбата за заплащането на правната 
помощ, която в нейния чл. 24 предвижда по 
административни дела възнаграждението 
за една инстанция от 100 до 200 лв. Първо-
инстанционният съд е следвало да присъди 
разноски за юрисконсултско възнагражде-
ние в границите по чл. 24 от Наредбата за 
заплащането на правната помощ, а не по 
чл. 8, ал. 3 от Наредба № 1 от 9.07.2004 г. 
за минималните размери на адвокатските 
възнаграждения. 
При този изход на спора искането на 
касационния ответник за присъждане на 
разноски за юрисконсултско възнагражде-
ние, предвид разпоредбата на чл. 143, ал. 4 
от АПК, е неоснователно и следва да бъде 
оставено без уважение. 
Касаторът не претендира разноски по 
производството, което е изрично заявено от 
неговия пълномощник в съдебното заседание 
на 6.12.2018 г. Затова такива не следва да му 
бъдат присъждани. 
Водим от горното и на основание чл. 221, 
ал. 2, предложение второ във връзка с чл. 222, 
ал. 1 и чл. 193, ал. 1 от АПК, Върховният 
административен съд, петчленен състав на 
първа колегия,