Държавен вестник, бр. 93, 2021 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  93
2019 г., X. v. The Former Yugoslav Republic of 
Macedonia). В тази група следва да се вклю-
чи и решение от 9 октомври 2020 г., Y.T. c. 
Bulgarie, в което, макар и да се отчита, че 
разпоредбите на чл. 73 и 76 от Закона за 
гражданската регистрация биха могли да 
обуславят възможността националният съд да 
разреши промяна на съществени лични данни 
за самоличност (вкл. пол и обусловения от 
него единен граждански номер) в актовете за 
гражданско състояние, е посочено, че „въз-
можни са само съдебни, а не административни 
средства за правна защита, за да се признае 
промяната на пола“. При това в посоченото 
решение е констатирано, че „българското 
законодателство не предвижда никаква про-
цедура, посветена единствено на преназнача-
ването на пола“. Преодоляването на такава 
законодателна празнота, която според ЕСПЧ 
поставя транссексуалните лица „в състояние 
на тревожна несигурност“ (Решение по делото 
L. v. Lithuania) поради липсата на регулаторна 
рамка, гарантираща зачитането на правото 
им на личен живот, защитено от чл. 8 от  
КЗПЧОС, ангажира изключително законода-
теля в лицето на Народното събрание. Както 
е посочено изрично в решението по делото X. 
v. The Former Yugoslav Republic of Macedonia, 
държавата има позитивното задължение „да 
въведе ефективна и достъпна процедура с ясно 
определени условия“, гарантиращи правото 
на транссексуалните да променят пола си в 
регистрите за гражданско състояние. Пак в 
тази връзка в решенията си по делата Christine 
Goodwin v. The United Kingdom и Hämäläinen 
v. Finland (Решение на Голямата камара от 
16 юли 2014 г., Hämäläinen v. Finland) ЕСПЧ 
подчертава, че зачитането на човешкото дос-
тойнство и човешката свобода по чл. 8, пар. 1 
КЗПЧОС създава за държавите позитивни 
задължения, при чието изпълнение те имат 
определена свобода на преценка, но само 
относно подходящите средства за постигане 
на признаване на защитеното право, чрез 
производства, които са „ефективни и достъп-
ни“. Тази свобода на преценка за постигане 
на посочената цел относно избора на един 
или друг процедурен ред изцяло принадлежи 
на субекта на законодателна власт в лицето 
на парламента. Нещо повече – в решението 
от 16.07.2014 г. на Голямата камара по де-
лото Hämäläinen v. Finland, като констатира, 
че липсва европейски консенсус относно 
правната възможност за промяна на пола на 
транссексуалните лица, ЕСПЧ отбелязва, че 
на държавата трябва да се предостави свобо-
да на преценка дори дали „да приеме или не 
законодателство относно правното признаване 
на новия пол на транссексуалните лица след 
операция“.
Наличието на проблем в националните 
законодателства относно по-неблагоприят-
ното третиране на лицата, променили или 
възнамеряващи да променят биологичния си 
пол, е установено и в практиката на Съда на 
Европейския съюз (СЕС) – Решение от 30 ап-
рил 1996 г., П. срещу С. и Съвет на графство 
Корнуол, C-13/94, Решение от 26 юни 2018 г., 
МБ срещу Държавен секретар по въпросите 
на труда и пенсиите, C-451/16 и др.
Изложеното дотук позволява да се обобщи, 
че съобразно отредената му от Конституцията 
компетентност в настоящата тълкувателна 
процедура Конституционният съд може и 
е длъжен единствено да даде задължител-
но тълкуване на Основния закон относно 
конституционното понятие „пол“ съобразно 
разбирането на конституционния законодател, 
чиято воля съдът изследва при упражняване 
на тълкувателното си правомощие (Решение 
№ 13 от 1996 г. по к.д. № 11/1996 г., Решение 
№ 3 от 2003 г. по к.д. № 22/2002 г., Решение 
№ 8 от 2018 г. по к.д. № 13/2017 г., Решение 
№ 3 от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г.). Поставе-
ният на разглеждане конституционен проблем 
по делото не е свързан с необходимостта да 
се гарантира правото на равно третиране 
на транссексуалните лица и защитата им от 
дискриминация по този признак, а с изясня-
ване на съдържанието на понятието „пол“ в 
контекста на релевантната конституционна 
уредба, т.е. свързаната с брака и семейството 
и тълкувана съобразно духа и принципите 
на Основния закон и конкретно тези, които 
отразяват утвърдените ценностни разбира-
ния в българското общество. Без да изземва 
нормативно предоставената компетентност 
на другите държавни органи, това тълкуване 
очертава задължителната конституционна 
рамка, в която те осъществяват дейността 
си, относима към предмета на тълкуването.
Съдът намира за необходимо също така 
да обърне внимание, че тълкувателното му 
правомощие е насочено към установяване на 
точния смисъл и съдържание на конституци-
онните норми, но не и в тяхното допълване 
или дописване, тъй като това би имало за 
резултат създаване на нова конституцион-
на уредба, което не е от компетентността 
на Конституционния съд (Определение от 
17.05.2004 г. по к.д. № 3/2004 г., Определение 
№ 1 от 17.03.2015 г. по к.д. № 1/2015 г.).
II. По съществото на поставения тълкува-
телен въпрос
Конституцията, както и българското за-
конодателство в своята цялост не съдържат 
легално определение на понятието „пол“, 
което не само е в основата на поставения 
за решаване конституционен проблем по 
настоящото дело, но и е отражение на кон-
куриращите се обществени представи за