Държавен вестник, бр. 17, 2023 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  17
от съдебни инстанции, а да се гарантира 
окончателното произнасяне по правния спор 
да бъде от съд както в организационен, така 
и във функционален смисъл“. Именно в посо-
чения смисъл в Решение № 5 от 19.04.2019 г. 
по к.д. № 12/2018 г. е отбелязано, че за да 
се реализира конституционното право на 
защита на гражданите срещу засягащите ги 
административни актове, „въпросът, отнесен 
от правния субект пред съд, следва да получи 
разрешение от него“.
Изброяването в чл. 119, ал. 1 от Консти-
туцията на съдилищата, които осъществяват 
правораздаването (както общи, така и специ-
ализирани, каквито са ВАС и военните съди-
лища), разглеждано заедно с предоставената 
в ал. 2 възможност на законодателя по своя 
преценка да създава и други специализирани 
съдилища, ясно показва, че според консти-
туционния законодател посочените в ал. 1 
съдилища осигуряват конституционния стан-
дарт за осъществяване на правораздаването, 
включително при упражняване на контрол 
за законност върху актовете и действията на 
администрацията, който съгласно чл. 120, ал. 1 
от Конституцията се осъществява именно от 
„съдилищата“ (тъкмо в този смисъл според 
Тълкувателно решение № 5 от 7.07.1994 г. по 
к.д. № 3/1994 г. изброяването на видовете 
съдилища в чл. 119, ал. 1 от Конституцията е 
замислено „по принцип като изчерпателно“). 
Следователно създаването на специализирани 
съдилища, на които да се възложи администра-
тивното правораздаване (както и на каквито 
и да са други специализирани съдилища по 
смисъла на чл. 119, ал. 2 от Основния закон 
извън конституционно установените в ал. 1), 
само се допуска, но не се предопределя от 
Конституцията. Във връзка с това според Ре-
шение № 10 от 15.11.2011 г. по к.д. № 6/2011 г. 
преценката дали и какви структурни специ-
ализирани звена ще се създават в съдебната 
система е от изключителната компетентност 
на законодателя и е въпрос на законодателна 
целесъобразност. Както вече беше посочено, 
административното правораздаване като 
държавна дейност от обуславящо значение 
за функционирането на правовата държава 
произтича от самата Конституция, а не от 
наличието на специализирани праворазда-
вателни структури, създаването на които е 
обусловено от преценката на законодателя. 
Именно по тази причина в практиката си 
съдът вече е имал повод да отбележи при 
извършено казуално тълкуване, че според 
Основния закон административното правораз-
даване не е „монопол“ на специализираните 
административни съдилища. Точно в този 
смисъл в цитираното по-горе Решение № 14 
от 9.10.2018 г. по к.д. № 12/2017 г. изрично е 
прието, че Върховният административен съд е 
компетентен да упражнява върховен съдебен 
надзор чрез издаване на тълкувателни решения 
по въпроси, свързани с правилното прило-
жение на „съответните материални закони 
с административен характер“, включително 
когато намират приложение в производство, 
което не се развива пред административен съд.
Няма съмнение, че административните 
съдилища, създадени на основание § 3, ал. 1 
и § 120 от преходните и заключителните раз-
поредби на АПК, на които съгласно чл. 128, 
ал. 1 АПК е възложено като общо правило 
разглеждането на правните спорове, възник-
нали между страните в административното 
правоотношение, представляват специализи-
рани съдилища по чл. 119, ал. 2 от Конститу-
цията за осъществяване на административно 
правораздаване по смисъла на чл. 125, ал. 2 
във връзка с чл. 120, ал. 2 от Конституцията, 
чието съществуване е обусловено от прецен-
ката на законодателния орган (за разлика от 
Върховния административен съд, който също 
е специализиран в административното право-
раздаване, но е предвиден на конституционно 
ниво). Същевременно съществуването на съз-
дадена със закон система от специализирани 
съдилища в областта на административното 
правораздаване не обвързва законодателя да 
им възложи разглеждането на всички прав-
ни спорове, попадащи в тази категория, и в 
частност тези в приложното поле на чл. 120, 
ал. 2 от Основния закон, за които именно се 
отнася тълкувателният въпрос. Щом парла-
ментът има свобода на преценка дали изобщо 
да създаде специализирани съдилища, каквито 
са административните съдилища, на още по-
силно основание той преценява как да уреди 
тяхната предметна компетентност чрез опре-
деляне на правните спорове, по отношение на 
които им възлага правораздавателна власт. 
Съдът приема, че изискването на Основния 
закон е контролът за законност на актовете и 
действията на административните органи да 
се осъществява от „съдилищата“ по чл. 119 от 
Конституцията, като неговата ал. 2 допуска, 
но в никакъв случай не изисква създаване 
и на други специализирани съдилища освен 
изрично установените в ал. 1 на същата кон-
ституционна разпоредба, и тяхната предметна 
компетентност не е конституционно зададена. 
Същевременно, както беше аргументирано 
по-горе, по смисъла на Конституцията раз-
глеждането на жалби на гражданите срещу 
засягащите ги административни актове не е 
единствена форма на съдебен контрол върху 
актовете и действията на администрация-
та – съгласно чл. 120, ал. 1 от Конституцията 
този контрол се осъществява от всеки съд 
като проявление на изискването за закон-
ност в правовата държава, включително и 
най-вече (но не само) в производството по 
обжалване на административни актове пред 
съд. След като Основният закон възлага на