Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 9

БРОЙ  85	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
редно положение. Това дерогиране е винаги 
конкретно и се предприема от държавата 
в съответствие с процедурите, предвидени 
в Конвенцията и Пакта. Освобождаването 
от задължения по Конвенцията следва да 
бъде обосновано и да се налага от самата 
извънредна ситуация (Lawless v. Ireland (No. 
3). Предприеманите мерки, отменящи задъл-
жения на държавата по КЗПЧОС, следва да 
бъдат „строго в пределите на изискванията на 
положението“ (чл. 15, ал. 2 от Конвенцията), 
т.е. ограничаването или отмяната на основни 
права следва да бъде в съответствие с неот-
ложните нужди на конкретната ситуация. За 
да бъде обосновано позоваването на чл. 15 
КЗПЧОС, е необходимо наличието на ясна 
връзка между отменените права и ситуацията, 
която налага тези мерки. 
Оспорената разпоредба, макар и мотивира-
на „с оглед на необходимостта от осигуряване 
на физическа и социална изолация“ в отго-
вор на „новите реалности за предпазване и 
преодоляване на пандемията“, е приложима 
във всички случаи на обявено военно или 
друго извънредно положение без оглед на 
конкретната заплаха и без яснота относно 
конституционно признатите цели, които тя 
преследва. 
За да бъде легитимно, извънредното поло-
жение трябва да отчита характера, тежестта 
и продължителността на извънредната си-
туация. Тези аспекти следва да определят 
вида, степента и продължителността на из-
вънредните мерки, до които държавата може 
законно да прибегне. 
С оглед на гореизложеното, за да е допус-
тимо временното ограничаване на упражнява-
нето на правата на гражданите на основание 
чл. 57, ал. 3 от Конституцията, следва със за-
кон да е обявено военно или друго извънредно 
положение, за да може с него (при наличие 
на такава необходимост и след преценка на 
конкретната ситуация, изискваща намеса на 
държавата) да бъде временно ограничено 
упражняването на отделни права на граж-
даните с цел неутрализиране и преодоляване 
на конкретната заплаха за съществуването на 
държавата и обществото. Противното тълку-
ване и определянето отнапред на правата и 
свободите, които да подлежат на огранича-
ване във всички случаи на обявено военно 
или друго извънредно положение без яснота 
относно вида, характера, степента на опас-
ност и особеностите на конкретната жизнена 
заплаха за обществото, наложила въвежда-
нето на „авариен“ режим на функциониране 
на конституционната система (извънредно 
положение), води до невъзможност да бъде 
определена конституционно допустимата цел, 
която би преследвала такова ограничение, за 
да може да бъде преценено доколко то е необ-
ходимо, съразмерно и пропорционално на нея 
и дали не въвежда ограничения, по-строги от 
необходимите. Такова принципно и отнапред 
прието законодателно разрешение, с което в 
условията на каквото и да е извънредно поло-
жение е създадена възможност участието на 
обвиняемия в делото за първоначално взема-
не на мярка за неотклонение задържане под 
стража в досъдебното производство да бъде 
осигурено чрез видеоконференция, без да е 
ясна легитимната цел, която то преследва, го 
превръща в конституционно недопустимо. В 
условията на обявено извънредно положение 
единствено законодателният орган в рамките 
на законодателната целесъобразност, упраж-
нена в конституционно установените граници, 
е правомощен по смисъла на чл. 57, ал. 3 от 
Конституцията с конкретен закон да ограничи 
временно упражняването на отделни права 
на гражданите. Това той трябва да стори 
след преценка на специфичните параметри 
на заплахата и при обоснована нужда или 
невъзможност предвид ситуацията определени 
основни права, които Конституцията допуска 
да бъдат дерогирани, да бъдат упражнявани 
в пълен обем или пък изобщо. Едва тогава 
законодателят може да постанови със закон 
временно ограничаване на упражняването им 
в пределите, необходими за справяне с кон-
кретната заплаха за държавата и обществото 
и за цели, които Основният закон определя 
като по-висши конституционни ценности.
Дори и в условията на обявено извънредно 
положение основният принцип на правова-
та държава трябва да бъде спазван. Всички 
извънредни мерки, дерогации от правата на 
човека или ограничения при упражняването 
им са подчинени на принципа на законност и 
на условията за необходимост, пропорционал-
ност в тесния смисъл на думата и временност, 
които по същество са елементи на принципа 
на пропорционалност в широк смисъл. Тези 
условия са редовно прилагани и тълкувани в 
съдебната практика на ЕСПЧ, Съда на Евро-
пейския съюз и различни конституционни (и 
други) съдилища на държавите – членки на 
Европейския съюз. Практиката на Консти-
туционния съд не прави изключение в това 
отношение.
Следователно, дори в условията на обяве-
но военно или друго извънредно положение, 
Конституцията изисква ограничаването на 
упражняването на основните права, които 
подлежат на дерогиране, да бъде направено 
със закон, който трябва да въвежда стандарта 
за това ограничаване (Решение № 10 от 2020 г. 
по к. д. № 7/2020 г.). Основният закон е този, 
който определя интересите, чието спазване 
или защита може да изисква налагане на 
ограничаването – други конституционни пра-
ва и ценности, които приоритетно трябва да 
бъдат защитени. Трайна е практиката на съда 
(Решение № 20 от 1998 г. по к. д. № 16/1998 г.; 
Решение № 15 от 2010 г. по к. д. № 9/2010 г.; 
Решение № 2 от 2011 г. по к. д. № 2/2011 г.; 
Решение № 7 от 2016 г. по к. д. № 8/2015 г.; 
Решение № 8 от 2016 г. по к. д. № 9/2015 г.;