Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  31
Конституцията, продължава да бъде в сила, 
щом действието му не е било ограничено 
със срок или условие и има идентичност на 
лицата, които са изпълнявали и изпълняват 
функциите на президент и вицепрезидент. 
Твърдението, че мандат предвид фиксира-
ния му срок, няма нищо общо със следващ 
мандат, не може да се приеме. То игнорира 
обстоятелството, че изтичането на срока на 
мандата едновременно е и начало на срока 
на втория мандат за едни и същи лица. Още 
по-неприемлива е тезата, че всички укази, 
издадени в рамките на мандата, могат да 
имат действие само в неговите рамки. Това 
се отнася и за указите за помилвания.
Въобще ограничаването на президентския 
мандат със срок не може да не се разглежда 
във връзка с изискването за непрекъснато 
осъществяване на неговите правомощия. Пре-
избирането на президента и вицепрезидента 
за втори последователен мандат е особена 
хипотеза, която потвърждава началото за не-
прекъснато осъществяване на правомощията 
(Решение № 2 от 1991 г. по к.д. № 24 от 1991 г.) 
и на това основание внася съответен нюанс 
в правния режим на отношенията във връзка 
с упражняването на президентската власт.
ІІ. По искането да се обяви решение на 
Народното събрание за противоконститу­
ционно:
1. На 15 февруари 2012 г. 41-вото Народно 
събрание приема Решение за избиране на 
Временна парламентарна комисия за проуч-
ване на нормативните основания, фактите и 
обстоятелствата при помилване, опрощаване 
на несъбираеми държавни вземания и даване 
и възстановяване на българско гражданство 
и освобождаване и лишаване от него през 
периода 22 януари 2002 г. – 22 януари 2012 г. 
(ДВ, бр. 15 от 2012 г.). С него се възлага на 
комисията „да проучи и установи принципите, 
нормативните основния и реда на действие 
и фактическите обстоятелства, при които е 
осъществявано помилване, опрощаване на 
несъбираеми държавни вземания и даване 
и възстановяване на българско гражданство 
и освобождаване и лишаване от него през 
посочения период; да установи всички слу-
чаи на помилване, като проучи фактите и 
обстоятелствата, свързани с нормативните 
основания, на които се базират решенията 
на Комисията по помилванията, по всеки 
от случаите, в това число и кой е фактиче-
ският инициатор на всяко помилване, както 
и взаимодействието на комисията с Главна 
дирекция „Изтърпяване на наказанията“ при 
Министерството на правосъдието; да установи 
мотивите, нормативните основания и обсто-
ятелствата, при които е подписан всеки от 
актовете на помилване, както и извършвани 
ли са впоследствие противоправни действия 
от вече помилвани лица“. Решението влиза в 
сила от деня на неговото приемане и избра-
ната временна парламентарна комисия има 
на разположение три месеца да се произнесе 
по възложените задачи. 
Основна характеристика на българския 
конституционен модел е, че България е ре-
публика с парламентарно управление (чл. 1, 
ал. 1 от Конституцията). Като установява 
формата на държавно управление, Консти-
туцията определя и правното положение на 
парламента. Той е национален представите-
лен орган, който чрез осъществяването на 
законодателната власт и чрез формирането 
и контрола на правителството заема основно 
място в конституционната система. Правомо-
щията, които Основният закон му предоставя, 
водят до същия извод. Република България се 
управлява според Конституцията и законите 
(чл. 4, ал. 1 от Конституцията) и очевидно 
титулярят на законодателната власт ще има 
особено положение в системата на държавните 
органи. Така очертано, правното положение 
на Народното събрание прави да изглежда 
съвсем логичен и изводът, че то може да се за-
нимава с всякакви въпроси, стига да пожелае, 
в реда на нещата е да се намесва във всички 
аспекти на управлението. Обстоятелството, че 
според формата си на управление Република 
България е парламентарна република обаче 
не означава, че тя се управлява от Народ-
ното събрание. Парламентарно управление 
не означава управление на парламента. 
Конституцията установява, че Народното 
събрание е национален представителен ор-
ган, но също така разделя държавната власт 
на законодателна, изпълнителна и съдебна 
(чл. 8 от Конституцията) и не позволява на 
никоя от тях да има надмощие над другите, 
а изисква те взаимно да се балансират и 
възпират. Нещо повече, в духа на принципа 
за разделение на властите Конституцията 
изчерпателно определя компетентността на 
парламента, което идва също да покаже, че 
не му позволява да се вмесва или обсебва 
всеки аспект на управлението. Според нея 
основните правомощия на Народното съ-
брание са да осъществява законодателната 
власт и да упражнява парламентарен контрол 
(чл. 62, ал. 1 от Конституцията), както и други 
изрично посочени правомощия (чл. 84 и сл. 
от Конституцията), които влизат в тези две 
функции. Въобще Конституцията отхвърля 
представата за парламент, който притежава 
обща компетентност и може да се намес-
ва в която и да е сфера на управлението. 
Оттук и възгледът, че няма въпрос, който 
парламентът не може да реши, не намира 
конституционна опора.