Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 11

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
тивно право, без да го съчетава с реципрочно 
задължение за полагането му. При действието 
на Конституцията от 1991 г. качеството на 
основното право на труд като субективно 
право в публичната сфера е иманентна част 
от неговата конституционна същност, която 
принадлежи към ненакърнимото му ядро. Като 
се основава на това разбиране, разпоредбата 
на чл. 48, ал. 4 от Конституцията съдържа 
и забрана за принуда към труд, която уни-
зява човешкото достойнство. Тази норма по 
своето съдържание и систематическо място 
е своеобразно експлицитно конституционно 
освобождаване на правото на труд от задъл-
жението за неговото полагане.
Свободата на труда като основен принцип 
на правната уредба се съдържа както в Кон-
ституцията, така и в чл. 23, т. 1 от Всеобщата 
декларация за правата на човека, който про-
гласява правото на всеки човек на свободен 
избор на работа; в чл. 6, ал. 1 от Междуна-
родния пакт за икономически, социални и 
културни права, съгласно който правото на 
труд включва правото на всеки човек да има 
възможност да изкарва прехраната си чрез 
труд, свободно избран или приет; в чл. 1 от 
Европейската социална харта (ревизирана), 
който предвижда всеки да има възможност 
да се издържа от професия, която е избрал 
по свободна воля; и в чл. 15, т. 1 ХОПЕС, 
съгласно който всеки човек има право да 
работи и да упражнява свободно избрана или 
свободно приета от него професия. Постоянна 
е практиката на Конституционния съд, че 
гарантираното от Конституцията право на 
труд обхваща и възможността всеки гражда-
нин свободно да избира своята професия и 
място на работа (в този смисъл Решение № 8 
от 1992 г. по к. д. № 7/1992 г.; Решение № 1 
от 1993 г. по к. д. № 32/1992 г.; Решение № 3 
от 2006 г. по к. д. № 4/2006 г.; Решение № 11 
от 2012 г. по к. д. № 1/2012 г.; Решение № 1 
от 2017 г. по к. д. № 6/2016 г.). 
Въпросът за правото на труд на ниво право 
на ЕС е разгледан детайлно от Конституцион­
ния съд в Решение № 11 от 22.11.2011 г. по  
к. д. № 8/2011 г. и Решение № 1 от 31.01.2017 г. 
по к. д. № 6/2016 г., като е прието, че то е 
гарантирано от ХОПЕС, а практиката на Съда 
на Европейския съюз възприема принципа, че 
ограничения върху осъществяването на сво-
бодата да се упражнява определена професия 
са недопустими в случаите, когато преслед-
вана цел е непропорционална или е налице 
прекалена намеса, накърняваща същността 
на гарантираното право.
Санкцията, която разпоредбата на чл. 329, 
ал. 1 НК свързва с неизпълнението на съ-
държащото се в нея задължение за полагане 
на общественополезен труд, представлява 
намеса в основното право на труд. Правото 
на труд не е абсолютно и може да бъде огра-
ничавано. Правило е, че след като основното 
право на труд е записано в Конституцията, 
всички ограничения досежно него трябва да 
могат да бъдат основани на и изведени от 
Конституцията. Не законодателят определя 
свободно съдържанието на основното право 
на труд, а обратното – от конституционното 
съдържание на правото на труд се извеждат 
и ограниченията на неговата законодателна 
дискреция.
Оттук следва, че като ограничава основното 
право на труд, разпоредбата на чл. 329, ал. 1 
НК подлежи на ограничаване от страна на 
Конституцията (известно в доктрината като 
„граници на ограничаването“). Атакуваната 
норма следователно трябва да вмести съдър-
жащите се в нея ограничения в рамката на 
допустимото, което Конституцията е опреде-
лила, в противен случай ограничаването ще 
бъде противоконституционно (Решение № 15 
от 2010 г. по к. д. № 9/2010 г.). 
Действащата българска Конституция ут-
върждава неотменимостта на основните права 
като тяхна основна характеристика (чл. 57, 
ал. 1). Съпоставянето на това принципно 
положение с възможността упражняването на 
основните права да може да бъде ограничавано 
в рамката, очертана от самата Конституция, 
води до заключението, че пробив поначало в 
конкретния случай е допустим, стига да не 
се засяга същностното съдържание на право-
то – неговото „твърдо ядро“ (правова държава 
в материален смисъл). Конституционният съд 
посочва в практиката си (вж. Решение № 8 
от 2019 г. по к. д. № 4/2019 г.), че „Консти-
туционно допустимият предел (границата на 
ограничението) за законодателно навлизане 
в основното право е неговото същностно 
съдържание – то не подлежи на политическо 
предоговаряне чрез текущо законодателство.“ 
Концепцията за съхраняване на същностното 
съдържание на основните права – тяхното 
„твърдо ядро“ – има основание в европей-
ското право чрез разпоредбата на чл. 52 (1) 
ХОПЕС. Тази концепция се прилага от наци-
оналните и наднационалните юрисдикции, за 
да се прокара граница на ограничителните 
мерки на правата, и служи като средство за 
съдебен контрол по отношение интензитета 
на държавната интервенция в основните 
права. Концепцията за допустимите предели 
на засягане на същностното съдържание на 
дадено основно право подчертава необходи-
мостта от засилено внимание на законодателя 
към интензитета на навлизане в основното 
право и стриктен контрол за спазване на 
конституционно допустимите предели за това 
и Конституционният съд се ръководи от това 
разбиране по настоящото дело.
Конституционната гаранция за неотме-
нимост на основните права изключва въз-
можността да се поставя под въпрос самата 
същност на правото на труд като субективно 
право чрез обвързването му със законово