Държавен вестник, бр. 51, 2016 г., стр. 27

БРОЙ  51	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
на правата в здравеопазването и „Българска 
асоциация за закрила на пациентите“ намират, 
че е основателно; Българският лекарски съюз 
не е изразил конкретно мнение по основател­
ността на оспорването, останалите страни не 
са представили становища.
След като прецени доводите в искането и в 
становищата на страните, Конституционният 
съд намира следното:
Процесът на конституционализиране на 
политиките, особено през последните някол­
ко десетилетия на нарастваща значимост на 
правата и свободите на индивида, намира 
опора в конституционната доктрина и беле­
жи конституционната практика на демокра­
тичните държави. Действащата българска 
Конституция от 1991 г. като фундамент на 
прехода към ценностите и принципите на 
конституционната демокрация и конституци­
онната правова държава се вписва изцяло в 
този процес. Наред с политиката на отбрана 
и сигурност, на вътрешния ред, на социалната 
и икономическата политика националната 
здравна политика е закрепена на конститу­
ционно ниво чрез изричното предвиждане 
на задължение за държавата да гарантира 
живота на личността и да закриля здравето 
на гражданите. 
Националната здравна политика като фи­
лософия, принципите на които се основава 
и провежда, изграждането, ръководството и 
осъществяването на контрол в националната 
здравна система са все въпроси – предмет на 
първична уредба преди всичко от Закона за 
здравето (ЗЗ). Като ключова и комплексна 
част на националната здравна система в съ­
ответствие с изискването на чл. 3 от Закона 
за нормативните актове (ЗНА) лечебните 
заведения са уредени в отделен закон – Закон 
за лечебните заведения (ЗЛЗ). За разлика от 
Закона за здравното осигуряване (ЗЗО), който 
урежда реда и условията за упражняване на 
конституционното право на гражданите по 
чл. 52, ал. 1 от Конституцията, ЗЛЗ урежда 
обществените отношения по осъществяването 
на здравната политика, свързани по-специ­
ално с изграждането и функционирането на 
лечебните заведения като изпълнители на 
медицински дейности. Самият ЗЛЗ си служи 
с термини, обозначаващи управленски функ­
ции в здравеопазването, и изрично говори 
за национална здравна политика. Предмет 
на неговата уредба са преди всичко редът и 
условията на изграждане и функциониране 
на лечебните заведения в качеството им на 
един от основните елементи на националната 
здравна структура. Тази уредба поставя ак­
цент върху лечебните заведения като субек­
ти, разходващи публичен ресурс, а не като 
действащи на свободния пазар изпълнители 
на медицински дейности. 
Именно ангажиментът на държавата по 
чл. 4, ал. 2 и чл. 52, ал. 3 и 5 от Конституцията 
е този контекст, в който следва да се преценява 
разпределението на компетентността между 
законодателната и изпълнителната власт за 
нейното провеждане, както и предвидените 
от ЗЛЗ механизми за разпределение на пуб­
личния ресурс за здраве.
Както се вижда от изложеното по-горе, не­
посредствената конституционна опора на ЗЛЗ 
са разпоредбите на чл. 4, ал. 2 и чл. 52, ал. 3 
и 5 от Конституцията, визиращи формирането 
и осъществяването на здравната политика 
като задължение на държавата, за разлика 
от чл. 52, ал. 1 от Конституцията, който е 
пряко свързан с реализирането на „правото 
на здраве“. Това е важно да се подчертае, тъй 
като няма конституционна разпоредба, която 
изрично да възлага единствено на законодателя 
да уреди материята относно реда и условията 
за финансиране на лечебните заведения като 
част от националната здравна политика.
Осъществяването на националната здравна 
политика, както всяка друга държавна поли­
тика, предполага приемането на закони, които 
са основните правни лостове за държавно 
въздействие върху социалните процеси за 
постигане на конституционно дефинираните 
цели на обществото. Определянето на фило­
софията и съдържанието на националните 
политики е възложено на политическото 
представителство. Макар и представително­
то учреждение да е „неограничен творец“, 
законодателната власт, с която то разполага, 
е неограничена само доколкото не навлиза в 
компетентността на други държавни органи 
съобразно принципа на разделение на влас­
тите. Съгласно последователната практика 
на КС принципът на разделение на властите, 
прокламиран в чл. 8 от Конституцията, има 
смисъла на сътрудничество, полагане на общи 
усилия от органите на държавна власт в пос­
тигането на легитимните цели на държавното 
управление. Това означава, че законодателят 
следва да дава такава регулация, която очер­
тава общия план на уредбата, и да остави 
достатъчно пространство на изпълнителната 
власт да я попълни.
Важно е също да се отчете, че за осъщест­
вяването на реформи в един или друг сектор 
на политиката е добре да бъдат използвани 
правни инструменти, които да се създават и 
променят по много по-облекчена процеду­
ра в сравнение със законодателната, което 
позволява да бъде отразявана динамиката 
на обществените потребности. Освен това 
върху актовете на правителството и негови­
те членове има конституционно предвиден 
съдебен контрол (чл. 120, ал. 2; чл. 125 от 
Конституцията), което гарантира спазването 
на принципа на върховенство на правото, 
установен в чл. 4, ал. 1 от Конституцията.