Държавен вестник, бр. 40, 2002 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  40
Васил Гоцев
Смятам, че искането на групата народни
представители от ХХХIХ Народно събрание
следва да се допусне за разглеждане по следни-
те съображения:
Искането е за обявяване противоконститу-
ционността на Закона за ратифициране на До-
говора за пласиране между Република Бълга-
рия и Джей Пи Морган Секюритис Инк, Джей
Пи Морган Юръп Лимитид и Саломон Брадърс
Интернешънъл Лимитид, Договора за фискал-
но агентство между Република България и Джей
Пи Морган Чейс Банк и други и Договора за
дилър мениджъри между Република България
и Джей Пи Морган Секюритис Инк, Джей Пи
Морган Юръп Лимитид и Саломон Брадърс Ин-
тернешънъл Лимитид (ДВ, бр. 28 от 19 март
2002 г.). Съгласно чл. 149, ал. 1, т. 2 от Консти-
туцията Конституционният съд се произнася по
искане за установяване на противоконституци-
онност на законите. Това правомощие на съда
е различно от предвиденото в чл. 149, ал. 1, т. 4
от Конституцията да се произнася за съответс-
твието на сключените от Република България
международни договори с Конституцията пре-
ди ратификацията им. След ратификацията на
един международен договор съгласно чл. 5, ал. 4
той става част от вътрешното право на страна-
та, а самият ратификационен акт е закон.
С Решение № 9 от 1999 г. на КС (ДВ, бр. 57 от
25 юни 1999 г.) е прието, че когато се атакува пред
Конституционния съд един закон за ратифика-
ция на договор и в съобразителната част на иска-
нето се вижда, че се атакуват и самите договори
“искането обхваща не само ратификационния акт,
но и международните договори, предмет на този
акт”, поради което Конституционният съд “след-
ва да се произнесе и по оплакванията, отнасящи
се до договора”. В решението се казва, че “този
извод се налага и от разпоредбата на чл. 5, ал. 4 от
Конституцията, съгласно която международните
договори, надлежно ратифицирани, обнародвани
и влезли в сила за Република България, са част от
вътрешното право на страната”.
В своето изложение до Конституционния съд
искателите твърдят, че са ратифицирани догово-
ри, с които се емитира нов държавен заем, за което
трябва според чл. 84, т. 9 и чл. 85, ал. 1, т. 4 от
Конституцията да се иска предварително съгла-
сие на Народното събрание, както и че договори-
те нямат определен предмет. Дали това е така
или не, е въпрос, който следва да се реши, когато
се разглежда искането по същество. Въпрос по
същество е и самият характер на договора. Опре-
делението, с което се отклонява искането, всъщ-
ност разглежда тези въпроси и взима отношение
по тях. От съображенията, които са изложени там
за характера на договорите, не става ясно защо
този въпрос трябва да се реши, преди да се допус-
не искането за разглеждане. Липсват според мен
и съображения за недопустимост да се изследва
дали конкретно атакуваният закон е противокон-
ституционен. Доводите в определението могат и
да бъдат споделени, но това следва да стане, след
като се постави на разглеждане самият закон и
имплицитно свързаните с него договори.
Конституционен съдия: В. Гоцев
Живан Белчев
Подписах определението с особено мнение
предвид следните съображения:
Предмет на искането на 48 народни пред-
ставители, по повод на което е образувано к.д.
№ 6 от 2002 г., е за установяване  противокон-
ституционността на закона за ратифициране
на процесните три договора, а не на самите
договори.
Изложените в обстоятелствената част на
молбата физически и правни доводи, на които
молителите  основават своето искане, както и
петитума на молбата сочат на спор по чл. 149,
ал. 1, т. 2 от Конституцията, а не по чл. 149, ал. 1,
т. 4 от Конституцията.
Конституционният законодател ясно е раз-
граничил двете правни основания, така че в про-
изводството по допустимостта по чл.19, ал.1 от
Закона за Конституционния съд последният е
длъжен да се произнесе дали искането на на-
родните представители на предявеното правно
основание е допустимо.
Несъстоятелно е изразеното в определение-
то становище, че предмет на спора са трите до-
говора, тъй като от страна на молителите няма
такова искане, а и те не съществуват самостоя-
телно в правния мир, тъй като Народното съб-
рание ги е ратифицирало със закон.
Що се касае до становището на съда, че в
обстоятелствената част на искането не е посо-
чен нито един порок на самия акт на ратифика-
ция, даже и да е така, в задължение на съда
беше да укаже на молителите да конкретизи-
рат своето искане и да посочат на кои точно
текстове от основния закон противоречи зако-
нът за ратифициране.
Независимо от това, дали оплакванията са
основателни или неоснователни, те следва да
бъдат предмет на разглеждане в производство-
то по съществото на спора.
В определението на съда обаче, което както
се посочи, е във фазата по допустимостта на
искането, не се излагат конкретни правни съ-
ображения защо същото е недопустимо.
Изложените теоретични разсъждения, и то
по отношение на договорите, ратифицирани
със закон, в никакъв случай не обосновават
становището  на съда, че искането е недопус-
тимо. Те по-скоро се отнасят до съществото
на спора.
Конституционният съд можеше да обоснове
недопустимостта на искането единствено и само
с липсата на правен интерес от страна на моли-
телите, но в мотивите на определението липс-
ват съображения по този въпрос.
Считам, че отсъствието на убедителна прав-
на аргументация, че искането на молителите
следва да се отклони, Конституционният съд
неоснователно отстъпва от практиката, въз-
приета с Определение № 2 от 27 юли 1995 г. по
к.д. № 16 от 1995 г.
Конституционен съдия: Ж. Белчев
22753