Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 17

БРОЙ  62	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
известни съображенията, въз основа на които 
се издава съответният съдебен акт, като оп-
ределянето на структурата и задължителното 
съдържание на мотивите е от компетентността 
на законодателя, а техният обем, разбираемост, 
изчерпателност и детайлизация са въпрос на 
съдебна практика. В този смисъл процесу-
алният закон и съдебната практика могат да 
възприемат различен подход за определяне 
начина на мотивиране на съдебните актове 
съобразно техния вид и спецификите на съот-
ветното производство, така че да се изпълни 
конституционното изискване волята на съда 
да се основава на ясни съображения, като се 
държи сметка, че убедителността на акта не 
е непременно производна на неговия обем.
Като се има предвид всичко гореизложено, 
Конституционният съд приема, че изискването 
на чл. 121, ал. 4 от Конституцията се отна-
ся до всички съдебни актове, а не само до 
тези, с които се разрешават правни спорове. 
Същевременно законодателят е свободен да 
определи изисквания за формата, структурата 
и съдържанието на мотивите при зачитане на 
установения от Основния закон императив 
всеки съдебен акт да е издаден въз основа 
на ясни и достъпни (т.е. известни) за всички 
правни съображения. 
Въз основа на изложеното съдът намира, 
че на първия зададен от пленума на Върхов-
ния административен съд въпрос „Всички 
съдебни актове ли представляват „актове на 
правораздаването“ по смисъла на чл. 121, ал. 4 
от Конституцията?“ следва да се отговори, че 
Основният закон задължава да бъдат мотиви-
рани всички съдебни актове. Това изискване 
е спазено, когато са известни съображенията 
за неговото издаване (което не налага, как- 
то беше разяснено по-горе, съдът да излага 
нарочни мотиви за всеки свой акт, ако това 
не е необходимо). Този отговор кореспондира 
на действителния смисъл на поставения от 
вносителя тълкувателен въпрос (изведен съ- 
образно утвърдената практика на съда посред-
ством анализ на искането и развитите в него 
съображения – определение от 6.06.2000 г. по 
к.д. № 6/2000 г., Решение № 8 от 1.09.2005 г. 
по к.д. № 7/2005 г.) – дали конституционното 
изискване за мотивиране се отнася до всич-
ки актове на съдилищата или само до тези, 
с които се осъществява правораздаване в 
собствения (тесния) смисъл на това понятие, 
както е изяснено по-горе.
При така възприетия отговор на първия 
въпрос съдът намира, че е безпредметно да 
отговаря по тълкувателен път на втория и тре-
тия въпрос –  „Какви характеристики следва 
да притежава един съдебен акт, за да бъде 
категоризиран като акт на правораздаването 
по смисъла на чл. 121, ал. 4 от Конституци-
ята?“ и „Кои съдебни актове не са актове 
на правораздаване по смисъла на чл. 121, 
ал. 4 от Конституцията?“. Тълкувателната 
компетентност на Конституционния съд е 
насочена към постигане на конституционно 
значими цели чрез решаване на съществуващи 
и конкретно обосновани проблеми, произти-
чащи от неяснотата на конституционната раз-
поредба (Решение № 11 от 20.10.1994 г. по к.д. 
№ 16/1994 г., Определение № 9 от 19.12.1996 г. 
по к.д. № 30/1996 г., Определение № 4 от 
14.08.2007 г. по к.д. № 9/2007 г., Определе-
ние № 8 от 22.11.2016 г. по к.д. № 17/2016 г.). 
В настоящия случай такъв проблем не съ-
ществува предвид дадения отговор на първия 
тълкувателен въпрос, а именно, че понятието 
„актове на правораздаването“ в разпоредбата 
на чл. 121, ал. 4 от Конституцията се отнася 
до всички съдебни актове, поради което не 
се налага за целите на тълкуването на тази 
норма да се извеждат характеристиките на 
актовете на правораздаване в отделните 
клонове на правото и отграничаването на 
тези съдебни актове, които нямат характер 
на правораздавателни.
Относно въпроса „Валидни ли са „актовете 
на правораздаването“ по смисъла на чл. 121, 
ал. 4 от Конституцията, които не са моти-
вирани?“ Конституционният съд намира за 
необходимо преди всичко да направи някои 
терминологични уточнения.
Терминът „валидност“, използван от вно-
сителя на искането, има конституционно зна-
чение, но в точно определен смисъл, който се 
свързва с преценка за наличие на действителен 
правен акт (подлежащ на контрол за конститу-
ционност от Конституционния съд) от гледна 
точка на компетентността на неговия издател. 
В този смисъл е разпоредбата на чл. 22, ал. 3 
от Закона за Конституционен съд, според която 
подлежащите на контрол от Конституционния 
съд актове са нищожни, когато са издадени от 
некомпетентен орган. Идентично съдържание 
на термина „валидност“ е вложено и в чл. 173 
АПК, според който административният акт 
е нищожен (невалиден), „когато въпросът не 
е предоставен на преценката на администра-
тивния орган“, т.е. поради липса на матери-
ална компетентност на издателя на акта. За 
валидността в конституционния смисъл на 
това понятие съдът е имал повод да се про-
изнесе с Решение № 13 от 25.07.1996 г. по к.д. 
№ 11/1996 г., в което е разяснено значението 
на приподписването на указ на президента 
от министър-председателя или от съответ-
ния министър на основание чл. 102, ал. 2 
от Конституцията, като е посочено, че това 
приподписване е елемент за завършеност на