Държавен вестник, бр. 12, 2015 г., стр. 32

СТР.  32	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  12
на потребителя и това се отнася до всички 
случаи, относими към здравето на хората, не 
само до търговията с лекарствени продукти. 
Не само не е изключен, а дори изрично е 
подчертан този интерес и това се отнася и 
до потребителя, в случая пациент, и полз-
ващ лекарствени продукти, и нуждаещ се от 
медицинска (фармацевтична) помощ. Така, 
дори без специалния текст на Конституцията, 
установяващ правото на живот и здраве, и 
следващия от това ангажимент на държавата за 
грижа, се вижда, че в съдържанието на чл. 19, 
ал. 2 е включен предвидливо този принцип 
на защита и в никакъв случай на ниво кон-
ституционно уреждане Конституцията не го 
противопоставя на стопанската инициатива.
Законодателството относно лекарствата 
съдържа достатъчно разпоредби вън от чл. 217в 
ЗЛПХМ и установеното от него изискване за 
износ на лекарствени продукти, които защита-
ват правата на потребителите на лекарствените 
средства. Оспорената разпоредба внася само 
дисбаланс, спорове (включително пред съд) и 
противоречиви очаквания. В частноправните 
отношения се създават непредвидимост и 
непредсказуемост, несъвместими с пазарното 
стопанство, чието изграждане Конституцията 
въвежда и отстоява. Договорната автономия на 
стопанските субекти е елемент на стопанската 
инициатива и тя не трябва да се игнорира, 
защото неизпълнението на договорите, което 
може да причини отказът, респ. изчакването 
на продължителния период за отговор от 
ИАЛ на уведомлението по чл. 217в, дори ако 
се стигне до мълчаливо съгласие, е основание 
за неблагоприятни имуществени последици. 
Влиза се в несъответствие и с прогласения 
с чл. 4, ал. 1 от Конституцията принцип 
за правовата държава. Съобразяването на 
конкретен временен правен интерес води до 
ограничение в търговията по съображения за 
целесъобразност на държавния орган. Това 
създава предпоставки в определени периоди 
да има различна подзаконова правна уредба 
(а тя е обилна), което също води до несигур-
ност. Следва да се има предвид, че ИАЛ е 
създадена преди всичко за установяване на 
контрол върху качеството на медицинските 
изделия, а ПЛС обхваща многохиляден брой 
лекарствени продукти и по силата на своето 
предназначение се отличава с мобилност, 
променливост и срочност на действие.
Принципът на чл. 19, ал. 2 от Конституция-
та може да бъде ограничен в своето прилагане. 
Затова въпросът за прилагането му и възмож-
ното ограничаване е изключително важен. 
Принципът на свободна стопанска инициа-
тива не е абсолютен и изискването правните 
субекти да имат еднакви правни условия за 
стопанска дейност търпи държавно регулиране 
(възможност, потвърдена в Решение № 9 от 
2003 г. по к.д. № 10 от 2003 г.). Въпросът е за 
границите на ограничението. Тези граници 
трябва да са обективно необходими, ясно и 
безпротиворечиво очертани и да отговарят на 
критерия пропорционалност. Трите хипотези 
на приложимост на разпоредбата съдържат в 
голяма степен условности и неясноти, което 
създава възможност за противоречиво реша-
ване на практическите казуси. Като се има 
предвид многообразието на лекарствените 
продукти, включително тяхната заместимост, 
промените в ПЛС, то ясно е, че пределите за 
ограничаване свободата на износ, основана на 
чл. 19, ал. 2 от Конституцията, са формулирани 
така, че липсва категоричност за границите 
на ограничението и недвусмисленост. Не се 
държи сметка и за причините, поради които 
настъпва недостатъчност и временен недостиг 
на даден лекарствен продукт. Игнорира се и 
причинната връзка между недостига и паралел-
ния износ. Не се съобразява обстоятелството 
на приложимост на генерични лекарства.
Неяснотата относно съдържанието на прав-
ните понятия открива възможност за голяма 
доза субективизъм. Това и без предвидената 
изключителност на случая на отказ за раз-
решение за осъществяване на износ може да 
има за последица дори злоупотреба с права. 
Открита е възможност за широка и твърде 
свободна преценка за обхвата на изключението, 
обхват, определен с използваните понятия „се-
риозност“, „временен недостиг“, „задоволяване 
на здравни потребности на населението“ и 
др. – понятия, които не са определени в закона 
и последиците от използването на които могат 
да нарушават принципа на инициатива в сто-
панския живот и равно отношение и еднакви 
правни условия за стопанска дейност. Тези 
последици от нарушаване водят до превиша-
ване на целите на ограничението, въведено 
от чл. 217в ЗЛПХМ. 
Следва да се има предвид, че чл. 217в 
ЗЛПХМ обхваща и вътрешнообщностните 
доставки, което засяга свободната дистрибу-
ция на лекарствени продукти – внос и износ, 
между страните – членки на ЕС. Разпоредбата 
не дава гаранции за полезен ефект в интерес 
на потребителите на лекарствени продукти. 
В заключение в своята съвкупност елемен-
тите на фактическия състав на чл. 217в ЗЛ-
ПХМ водят до противоречие с чл. 19, ал. 2 на 
Конституцията. Всяко ограничение следва да 
бъде основано на принципа на пропорционал-
ност, като формулирането му не трябва да води 
до ограничаване на търговията и до забрани, 
които не отговарят на обективна оценка за 
необходимост и пропорционалност. Правната 
уредба трябва да отчита конкретно посочени