Държавен вестник, бр. 36, 2006 г., стр. 46

С Т Р .  46
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  36
 Разбирането, че свободата на кореспонден-
цията не би могла да бъде абсолютно право, е
отразено в Решение № 1 от 10.II.1998 г. по к.д.
№ 17 от 1997 г. на Конституционния съд.
 Съответства ли проверката на съдържани-
ето на кореспонденцията на обвиняемия и под-
съдимия с мярка за неотклонение от страна на
администрацията, уредена в чл. 132г, ал. 3 ЗИН,
на разпоредбата на чл. 34, ал. 1 и на допустими-
те ограничения, формулирани в чл. 34, ал. 2 на
Конституцията?
Конституцията изрично и изчерпателно
предвижда кумулативното наличие на две
изисквания, при които е възможно да се огра-
ничава свободата и неприкосновеността на ко-
респонденцията. Всяко изключение, при кое-
то съдържанието на кореспонденцията става
достояние на други лица освен адресатите, за
които посланието е предназначено, следва да
се извършва с разрешение на съдебната власт.
В този смисъл е и Решение № 7 от 16.ХII.2004 г.
по к.д. № 6 от 2004 г., в което се отбелязва, че
при задържането и изземването на кореспон-
денция (чл. 139 от Наказателнопроцесуалния
кодекс) органът на досъдебното производст-
во задължително следва да получи разреше-
ние на съдия или в неотложни случаи негово-
то одобрение в рамките на 24 часа. Предвиде-
ният съдебен контрол гарантира основните
права на гражданите, прогласени от Консти-
туцията. На второ място, ограничението на
неприкосновеността на кореспонденцията не
е и не може да бъде безусловно, а както пред-
вижда чл. 34, ал. 2 на Конституцията само за
разкриване или предотвратяване на тежки
престъпления.
 Кореспонденцията на лицата с мярка за
неотклонение задържане под стража в зависи-
мост от адресатите, към които е насочена, е от
няколко вида. По силата на чл. 128 ЗИН към
кореспонденцията на обвиняемите с мярка за
неотклонение задържане под стража намира
приложение чл. 37, ал. 2 ЗИН, според който
писмата от изтърпяващите наказание лишава-
не от свобода до държавните органи не подле-
жат на проверка.
 Конституционният съд не споделя станови-
щето, че със забраната за администрацията да
проверява съдържанието на част от кореспонден-
цията, адресирана до Народното събрание, Пре-
зидента на Република България, Министерския
съвет, Министерството на правосъдието, Минис-
терството на вътрешните работи, прокуратурата,
съда, следствието и органите по правата на чове-
ка към ООН и към Съвета на Европа, ЗИН е
създал достатъчна и надеждна гаранция за не-
прикосновеността на кореспонденцията.
 От обстоятелството, че писмата до държав-
ните органи не подлежат на проверка, не след-
ва да възприемем като необорима презумпция,
че кореспонденцията, насочена към всички
останали адресати по своето съдържание задъл-
жително е насочена към подготвяне и извърш-
ване на тежко престъпление или е предназна-
чена да осуети разкриването на вече извърше-
ни престъпления.
 Съответствието на разпоредбата в чл. 132г,
ал. 3 ЗИН с Конституцията според законодате-
ля е основано върху две предположения:
1. че с постановяването на мярката за неот-
клонение се предполага даване на разрешение
от съдебната власт за проверяване на кореспон-
денцията;
2. че всяка кореспонденция съдържа инфор-
мация, с която ще се извърши или ще се предот-
врати разкриване на тежко престъпление.
Разпоредбата на чл. 132г, ал. 3 ЗИН не пред-
вижда при постановяване на мярката задържа-
не под стража мълчаливо даване на съдебно
разрешение за проверка на кореспонденцията.
Актът на съдебната власт, с който се взема мяр-
ката за неотклонение, засяга личната свобода, а
не неприкосновеността на кореспонденцията. За
да бъде нормата конституционосъобразна, за-
конът би трябвало да предвиди изрично, че съ-
дебното разрешение за разкриване тайната на
кореспонденцията следва да бъде дадено при
постановяване на мярката задържане под стра-
жа или по-късно, когато тя е вече наложена.
Съдебната власт, като отчита конкретната лич-
ност и обстоятелствата във всеки отделен слу-
чай, преценява, доколко чрез кореспонденцията
на обвиняемия или подсъдимия би могло да се
извърши или да се предотврати разкриване на
тежко престъпление, и разрешава разкриване на
тайната на кореспонденцията.
 Не могат да бъдат приети като убедителни и
аргументите, че чрез писма могат да се доставят
наркотични или други вещества,    които биха
могли да способстват за извършване или да пре-
дотвратят разкриване на тежко престъпление.
При съвременното технологично развитие съ-
ществуват адекватни технически средства и въз-
можности за проверка, чрез които би могло да
се предотврати внасяне на наркотични вещест-
ва, без да е необходимо отваряне на писмата на
задържаните под стража без разрешение от стра-
на на съдебната власт и като претекст за разкри-
ване на информацията в кореспонденцията.
III
 Относно твърдяната противоконституцион-
ност на чл. 132г, ал. 3. ЗИН с чл. 32, ал. 1 от
Конституцията
 Конституционният съд не намира несъот-
ветствие на чл. 132г, ал. 3 ЗИН с чл. 32, ал. 1 от
Конституцията. Неприкосновеността на личния
живот е провъзгласена в първата алинея на чл. 30
от Конституцията. Това право е значително
по-широко по своя обем отколкото тайната на
кореспонденцията. За разлика от ЕКЗПЧОС,
която провъзгласява неприкосновеността на