Държавен вестник, бр. 58, 2020 г., стр. 19

БРОЙ  58	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
3.3. В своето решение съдът не възприема 
подобно разбиране и прави съобразеното с 
Конституцията тълкуване на чл. 17а ЗУЧК, 
което предполага, че допускането на дейности-
те по ал. 2 има смисъл и е възможно само 
за нуждите на изграждането, обслужването 
или експлоатацията на обекти с национално 
значение и специални обекти, свързани с 
отбраната и сигурността на страната, чието 
изграждане е позволено. Вместо да установи 
противоконституционност, съдът според мен 
отвъд пределите на езиковото тълкуване 
снабдява нормата с прочит, според който 
както за посочените в разпоредбата, така и 
за всички други „превозни средства“ преми­
наването трябва да се смята за допустимо 
само ако е необходимо за осъществяването 
на позволената по изключение дейност и 
само ако не причинява никакви или причи­
нява минимални и неизбежни увреждания 
на околната среда във всичките є елементи. 
Подобно конформно тълкуване би могло да 
снабди нормата с липсващото є съдържание, 
но за мен остават основателни съмнения 
доколко при прилагането на тази норма тя 
ще бъде действително четена именно в този 
смисъл...
3.4. Според мен по-вероятно е обратното: 
общата редакция на чл. 17а, ал. 2 ЗУЧК оче­
видно не позволява да се изключи възможност, 
когато с влязъл в сила подробен устройствен 
план е предвидено изграждане на посоче­
ните обекти, разрешен (свободен) достъп да 
имат и всякакви други „превозни средства, 
ремаркета и полуремаркета“, вкл. кемпери и 
каравани, респ. да е възможно поставянето на 
„шатри и палатки“ – т.е. да се осъществява 
свободно къмпингуване. Несъмнено вярно 
е, че строителството на посочените в ал. 1 
обекти естествено предполага определено 
въздействие върху дюните, но предвид тех­
ните природни особености („пясъчните дюни 
са образувания с млад еволюционен процес 
и с много малко съдържание на свързващи 
вещества, поради което цялостният почвено-
растителен комплекс и намиращата се на тях 
флора и фауна се явява една изключително 
крехка екосистема, която лесно може да 
бъде наранена и да се разпадне“) то следва 
да е строго ограничено само до пряко необ­
ходимото за строителството и последващата 
експлоатация на тези обекти и не може да 
бъде основание за прекратяване на статуса 
им на защитени обекти. 
Съдът приема това, но като се основава по 
същия начин на съобразено с Конституцията 
тълкуване на същата разпоредба, приема за 
изключена възможността (когато с влязъл 
в сила подробен устройствен план е пред­
видено изграждане на посочените обекти) 
достъп да имат и всякакви други „превозни 
средства, ремаркета и полуремаркета“, вкл. 
кемпери и каравани, респ. да е възможно 
поставянето на „шатри и палатки“ – т.е. 
да се осъществява къмпингуване. Според 
него такава дейност е допустима само ако 
е очевидно необходима за осъществяването 
на позволената по изключение строителна 
дейност и само ако не причинява никакви 
или причинява минимални и неизбежни ув­
реждания на околната среда във всичките є 
елементи. Несъмнено това е желаният смисъл 
на разпоредбата – но нейният текст според 
мен не предполага такова и като по никакъв 
начин не подсказва подобно разбиране, не би 
могъл безпротиворечиво да бъде снабден със 
съответстващо на Конституцията тълкуване.
Още повече като се има предвид, че в 
дюните, които са обявени за природни забеле­
жителности, са забранени всякакви дейности, 
които могат да нарушат тяхното естествено 
състояние или да намалят естетическата им 
стойност (чл. 24 от Закона за защитените 
територии). Като разрешава поставяне на 
шатри и палатки и преминаване, паркиране 
и престой на превозни средства, без изрично 
строго да обвързва подобни действия нито 
с изграждането, нито с поддръжката или 
експлоатацията на посочените обекти, раз­
поредбата на чл. 17, ал. 2 всъщност лишава 
посочените в ал. 1 дюни от статуса им на 
защитен обект и с това противоречи на за­
дължението за опазването им по чл. 15 от 
Конституцията. 
И тук вече очевидно става дума не толко­
ва за „диво къмпингуване“ (покрай подобни 
обекти), а много повече за дейността на 
субектите, които изграждат или по-късно 
експлоатират допустимите обекти.
За мен не е достатъчна надеждата на 
конституционната юрисдикция, че като 
разрешава поставяне на шатри и палатки и 
преминаване, паркиране и престой на превоз­
ни средства, макар без изрично да обвързва 
строго подобни действия с изграждането, 
поддръжката или експлоатацията на посоче­
ните обекти, разпоредбата на чл. 17а, ал. 2 …
не може да се прилага освен съобразено със 
задължението за опазването им по чл. 15 от 
Конституцията.
3.5. Съдът припомня, че чл. 15 от Консти­
туцията предвижда, че Република България 
осигурява опазването и възпроизводството на 
околната среда, поддържането и разнообрази­
ето на живата природа и разумното използ­
ване на природните богатства и ресурсите 
на страната. Конституционният съд приема 
в своята практика, че това е „императив“, 
който се отнася до „всички дейности и до 
всички форми на собственост“ (Решение 
№ 12 от 28.11.2013 г. по к. д. № 9 от 2013 г.), 
вкл. и публичната държавна собственост, ка­
квато са дюните (по смисъла на чл. 6, ал. 4, 
т. 4 ЗУЧК). Съдът определя ясно, че чл. 15 
от Конституцията закрепва задължение на 
държавата, което съответства на закрепеното 
в чл. 55 основно право на гражданите на 
здравословна и благоприятна околна среда