Държавен вестник, бр. 59, 2007 г., стр. 88

С Т Р .  88
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  59
нормалното функциониране на управляваната
система. Понятието “имущество” като обем
включва всички обекти, които се отнасят до това
понятие, а като съдържание—съществените приз-
наци на определен клас предмети, които влизат в
него. В случая обемът обхваща всички категории
имуществени права—вещни права върху недви-
жими и движими имоти, пари, ценни книги и т.н.,
а съдържанието включва родовия признак на този
клас предмети—признака “имуществено право”.
Имуществото е неделима съвкупност на имуще-
ствени права, обединени от техния субект. В съ-
щото време от текста на разпоредбата не явству-
ва, че общият родов признак “имуществено пра-
во” се свежда до видовия признак “право на соб-
ственост върху недвижими имоти”, който би от-
граничил последните от останалите предмети в
рода—движими вещи, пари и т.н.
Предлаганото в искането за тълкуване огра-
ничаване правомощията на министъра на пра-
восъдието само до упражняване на правото на
собственост върху недвижимите имоти на съ-
дебната власт би поставило под съмнение ра-
ционалността на законодателната дейност по
приемането на разпоредбата на чл. 130а, т. 2 от
Конституцията, защото то би могло да намери
директен израз в текста є. Аргумент за това е и
обстоятелството, че в миналото, макар и на за-
конодателно равнище, е било възприето такова
разрешение като правомощие на министъра на
правосъдието (вж. по-долу обсъждането на ре-
шение № 4/7.10.2004 г. по к.д. № 4/2004 г. относ-
но фонд “Съдебни сгради” към Министерство-
то на правосъдието). Поради това следва да се
приеме, че смисълът на разпоредбата на
чл. 130а, т. 2 от Конституцията е еднозначен и
не се нуждае от изясняване чрез тълкуване.
Това разбиране се налага и от общия дух на
третата поправка на Конституцията, част от ко-
ято е разпоредбата на чл. 130а, т. 2, която изра-
зява една различна политическа концепция за
модела на отношенията между министъра на
правосъдието като орган на изпълнителната
власт и съдебната власт, макар че последната
като независима има собствен орган за нейно-
то администриране—Висшия съдебен съвет (вж.
останалите разпоредби на чл. 130а, които са
приети с тази поправка и уреждат разширени
правомощия на министъра на правосъдието по
отношение на съдебната власт).
Ако тълкуваната разпоредба е ясна по сми-
съла си, нормативното тълкуване ще бъде не-
допустимо, защото то би я дописало и от тълку-
вателно, решението на Конституционния съд
би се превърнало в нормативен акт, т.е. съдеб-
ният активизъм ще придобие неприемливия
характер на позитивна законодателна дейност.
Така че липсата на неяснота и противоречи-
вост на разпоредбата, която като израз на нова
концепция за отношение между властите фак-
тически дерогира принципа на финансова неза-
висимост на съдебната система, уреден в чл. 117,
ал. 2 и 3 от Конституцията изключва интереса
от тълкуване.
Съществуването на такъв интерес следва да се
прецени и в контекста на данните за противоре-
чие на тълкуваната разпоредба с тези на чл. 117,
ал. 2 и 3 от Конституцията. Такова противоречие,
обосноваващо противоконституционност, е било
установено с аналогични по съдържанието си
разпоредби на Закона за съдебната власт на тази
на чл. 130а, т. 2 от Конституцията. В този смисъл
са решение № 1 от 14.1.1999 г. по к.д. №34/98 г. и
решение № 4 от 7.10.2004 г. по к.д. № 4/2004 г.
Разликата в настоящия случай е, че разпоредбата
на чл. 130а, т. 2 от Конституцията не е вече зако-
нова, а конституционна, т.е. съдържащата се в
нея норма е издигната на конституционно равни-
ще в йерархията на нормативните актове, макар
съдържателно да не се различава от обявените за
противоконституционни с цитираните решения
разпоредби на Закона за съдебната власт.
Това се отнася не само до изключване на
възможността министърът на правосъдието
частично да управлява самостоятелния бюдж-
ет на съдебната власт и да осигурява материал-
ните условия за осъществяване на нейната дей-
ност, но и конкретно за съществуването на фонд
“Съдебни сгради” към изпълнителната власт,
което се покрива с искането за изправително
тълкуване на чл. 130а, т. 2 от Конституцията,
предмет на настоящото производство.
Независимо че в случая обсъжданата разпо-
редба вече е от конституционен порядък, същес-
твува йерархично отношение между нея и тези,
уреждащи независимостта на съдебната власт и
самостоятелността на нейния бюджет поради
връзката на последните с основните начала на
конституционната уредба и по-фундаменталния
им и принципен характер. За разлика от тях раз-
поредбата на чл. 130а, т. 2 от Конституцията
притежава по-ниска степен на абстрактност и
непосредствено действие по прилагането є. Ако
предлаганото стеснително тълкуване на тази
разпоредба не може да удовлетвори целта си да
я запази в съществуващата правна система, то
ще бъде неприложим способ за изясняване на
смисъла є вместо директното установяване на
нейната противоконституционност.
Такова стеснително тълкуване не е прило-
жимо не само поради изтъкнатото по-горе ло-
гическо съображение за липса на видовия
признак на предметите на недвижима собст-
веност, който ги отграничава от общия иму-
ществен комплекс на съдебната власт, и не-
допустимостта на действието на Конституци-
онния съд като позитивен законодател, но и с
оглед съдържанието на предлаганото тълку-
вателно разрешение, което по основния по
важност въпрос—съсредоточаването и опери-
рането с капиталовите разходи, запазва при-
оритета на министъра на правосъдието и на-
кърнява организационната и финансовата не-
зависимост на съдебната власт.
Недостатъчността на тълкувателното пита-
не възпроизвежда концептуалния дефект на
разпоредбата на чл. 130а, т. 2 от Конституция-
та. Това обстоятелство предопределя неудов-
летворителността на тълкувателния отговор, из-
водът за която аргументира необходимостта ис-
кането за тълкуване да бъде отклонено.
Конституционни съдии: Вл. Славов
Бл. Пунев