Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 51

БРОЙ  64	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  51   
България (протокол от 161-вото заседание от 
21.06.1991 г.) относно постигнатото съгласие 
за свободната преценка на президента при 
назначаване на състава на служебното пра­
вителство. 
При отпаднала парламентарна подкрепа на 
парламентарното правителство по изключение 
в чл. 99, ал. 5 от Конституцията е предвидено 
правомощието на президента да назначава 
служебно правителство (конституционно уста­
новен орган) за определен период от време 
при условията на невъзможност за избор на 
парламентарно правителство поради нарушено 
функциониране на парламентарното управле­
ние. Назначаването на служебно правителство 
от президента има и насърчителна функция 
спрямо парламента да формира мнозинство, 
което да доведе до избрано от него правител­
ство. В периода 1991 – 2023 г. са назначени 
девет служебни правителства от четирима 
президенти, който факт води до извода, че 
назначаването на служебно правителство от 
президента е последица от неразбирателство 
на политическите сили в парламента.
В Конституцията първоначално е уреден 
хибриден, асиметричен и динамичен конститу­
ционен модел на президентската институция. С 
измененията на чл. 99, ал. 5 от Конституцията 
е ограничена оперативната самостоятелност 
на президента за назначаване на служебен ми­
нистър-председател, който предлага и състава 
на служебното правителство. Лимитативно са 
изброени лица, заемащи изрично посочени 
държавни длъжности. Всички тези лица са 
избрани от Народното събрание при упраж­
няване на конститутивните му правомощия 
чрез съответното политическо мнозинство да 
изпълняват други функции на конституцион­
но установени държавни органи, които не са 
свързани с изпълнителната власт. Огранича­
ването на избора на президента до избрани 
от политическото мнозинство в различни 
парламенти лица, изпълняващи правомощия 
на предвидени в Конституцията органи, съ­
ществено влияе върху кадровата политика, 
провеждана при назначаване на служебното 
правителство.
Освен че всяко от тези лица може да от­
каже да бъде назначено за служебен минис­
тър-председател или да изпадне във фактическа 
невъзможност да изпълнява възложените му 
правомощия, или да се ограничи възможността 
му да бъде кандидат за народен представител, 
е възможно Народното събрание да бездейства 
при избора на лица за съответните държавни 
органи при изтекъл техен мандат или освобож­
даването им от длъжност на друго основание 
и по този начин още повече да се ограничи 
изборът на президента при назначаване на 
служебен министър-председател. Това поставя 
изпълнението на разпоредбата на чл. 99, ал. 5 
в зависимост от различни неписани условия, 
което би довело до невъзможност да се оси­
гури стабилно непрекъсваемо управление на 
изпълнителната власт. 
Въпреки че Народното събрание е нацио­
нална представителна институция, имаща 
непосредствена демократична легитимност, то 
не може да концентрира неограничена ком­
петентност, доколкото е само една от трите 
власти. То не може също така да навлиза в 
компетентността на правителството (парла­
ментарно или служебно), нито да ограничава 
или присвоява чужди функции и правомощия. 
Чрез изричното посочване на избирани от 
Народното събрание за съответната длъжност 
лица да заемат и длъжността служебен ми­
нистър-председател се концентрира непредви­
дена първоначално в Конституцията власт в 
законодателния орган, доколкото при избора 
за съответната длъжност на тези лица прак­
тически се предполага, че всяко едно от тях е 
потенциален служебен министър-председател.
Изискванията на принципа на разделение 
на властите поначало не допускат намеса на 
Народното събрание като законодателна власт 
в дейността на другите две власти – изпъл­
нителната и съдебната. При парламентарното 
управление Народното събрание не споделя 
изпълнителната власт с правителството, а 
осъществява при взаимодействие с него зако­
нодателната власт и парламентарния контрол 
спрямо Министерския съвет като субект на 
изпълнителната власт и конституционно уста­
новен орган. Правителствата (парламентарни 
или служебни) осъществяват държавната 
политика във взаимодействие с парламента 
и президента, а също и с останалите висши 
държавни органи. Няма съмнение, че тяхната 
дейност подлежи на парламентарен контрол, 
но спрямо служебното правителство не може 
да се реализира политическа отговорност 
от парламента. От основно значение след 
назначаване на служебно правителство е 
въп­росът за неговата отговорност в контекста 
на хоризонталното разделение на властите, а 
създадената правна уредба с измененията на 
чл. 99, ал. 5 и отмяната на чл. 102, ал. 3, т. 3 
не дава ясен отговор на този въпрос. Това я 
прави неефективна и негодна да уреди основ­
ни положения на политическия и правния 
ред и организацията и функционирането на 
публичната власт в условията на затруднено 
парламентарно управление, породено от липса 
на парламентарно мнозинство за конститу­
иране на парламентарно правителство, и е в 
противоречие с интегриращата функция на 
Конституцията да запазва държавата като 
политическо единство и да поддържа нейната 
способност за политическо действие.