Държавен вестник, бр. 33, 2022 г., стр. 17

БРОЙ  33	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
Член 82, ал. 2, т. 2 ЗЗ предвижда, че всеки 
български гражданин ползва пълен обем от 
противоепидемични дейности. Член 82, ал. 5 
ЗЗ изброява конкретните дейности, които се 
финансират от републиканския бюджет и от 
общинските бюджети и се ползват при условия 
и по ред, определени с наредба на министъра 
на здравеопазването.
С оглед на законовата делегация, предви­
дена в цитираните по-горе разпоредби на ЗЗ, 
оспорената нормативна разпоредба като част 
от нормативен акт, приет от министъра на 
здравеопазването, е издадена от компетентен 
орган.
При издаването є е спазена изискуемата 
форма.
Не са допуснати съществени нарушения 
на административнопроизводствените пра­
вила. С определение по хода на делото от 
24.02.2021 г. на ответника са дадени указания 
за представяне на преписката по издаване на 
процесната наредба. Във връзка с указанията 
на съда на 11.03.2021 г. е постъпило становище 
от процесуалния представител на ответника, 
към което е приложен акт от 21.03.2017 г. за 
унищожаване на документи с изтекъл срок 
на съхранение, които нямат практическо и 
справочно значение. В становището се посоч­
ва, че преписката по издаването на наредбата 
не може да бъде представена, тъй като е 
унищожена. Действително ред 17 от описа 
на унищожените документи, както уточнява 
процесуалният представител на ответника, е 
със следното съдържание: „Кореспонденция 
на Министерството на здравеопазването с 
физически и юридически лица по дейността“. 
Съдът приема, че от подобно обобщено опи­
сание на унищожените документи не може да 
се направи категоричен извод, че сред уни­
щожените документи е била и преписката по 
издаване на акта, още по-малко какво е било 
нейното съдържание, т.е. липсват каквито и да 
било доказателства за публикуване на проекта 
и проведени във връзка с него обществени 
консултации. Независимо обаче от липсата на 
доказателства за горните обстоятелства съдът 
е на становище, че процедурата по издаване 
на наредбата не е опорочена. Към датата на 
издаване на процесната наредба (18.07.2005 г.) 
в глава трета от Закона за нормативните ак­
тове (ЗНА) – „Изготвяне на законопроекти“, 
не се съдържат изисквания за публикуване на 
проекта на наредбата, както и за обществени 
консултации, поради което са неоснователни 
оплакванията на жалбоподателя П. Запрянов 
за липса на такива. С оглед изложеното не 
са налице съществени нарушения на админи­
стративнопроизводствените правила.
Относно оплакванията за противоречие 
на обжалваната разпоредба с нормативен акт 
от по-висока степен съдът намира за основа­
телни само тези срещу чл. 29, т. 2 в частта 
„ред и начин на надзор“. В разпоредбата на 
чл. 60, ал. 3 от Закона за здравето, служеща 
като основание за нормотворческата компе­
тентност на министъра на здравеопазването, 
ясно и категорично е изразена волята на за­
конодателя, че редът и начинът на надзора на 
заразни болести в случаите на биотероризъм 
или нова, непозната заразна болест следва да 
бъдат определени в наредба, т.е. в подзаконов 
нормативен акт. В т. 2 от оспорената разпо­
редба е предвидено това да става със заповед 
на министъра на здравеопазването, което е в 
пряко противоречие с чл. 60, ал. 3 от Закона 
за здравето.
В останалата част чл. 29 от наредбата е 
в съответствие с разпоредбите на раздел V 
„Надзор на заразните болести“ на глава втора 
„Дейности по опазване на здравето“ от Закона 
за здравето. Доводите на жалбоподателите, 
че чрез нея се създават ограничения, непред­
видени в закона и му противоречи, не могат 
да бъдат споделени.
Принципно правилно е становището на 
жалбоподателите, че като нормативен акт, 
който се издава за прилагане на отделни 
разпоредби на нормативен акт от по-висока 
степен (чл. 7, ал. 2 ЗНА), наредбата има за 
цел да регламентира по-подробно отношения, 
които не са основни и подлежащи на трайна 
уредба и поради това не са предмет на приетия 
вече закон. В тази връзка водещото оплакване 
на жалбоподателите е, че оспорената разпо­
редба не само не създава такава по-подробна 
уредба, нещо повече – съдържанието є се 
изчерпва в регламентация на правомощие на 
министъра да издава заповеди, каквото не е 
предвидено в самия закон. Като се изключи 
частта „ред и начин на надзор“ от чл. 29, т. 2 
от наредбата, за чиято незаконосъобразност 
съдът вече изложи своите мотиви, по отно­
шение на останалата част на чл. 29 оплаква­
нето е неоснователно. Нито от позитивното 
право, нито от съдебната практика може да 
се обоснове общо правило, че овластяването 
на административен орган да упражнява кон­
кретни правомощия, включително по издаване 
на административни актове, може да бъде 
извършено само със закон. Такова изискване 
може да бъде изрично предвидено в норма­
тивен акт, когато законодателят прецени, че 
административното регулиране съществено 
засяга права, свободи или законни интереси 
на отделни граждани или организации, както 
и държавни или обществени интереси. В нас­
тоящия случай специалният закон – чл. 60, 
ал. 3 от Закона за здравето, послужил за ос­
нование за издаване на процесната наредба в 
оспорената є част, не съдържа регламентация 
относно органите, които упражняват надзор 
при случаи на биотероризъм или поява на 
нови, непознати заразни болести, нито рег­
ламентация относно съдържанието, реда и 
начина за упражняването му. Правната рамка, 
дадена от закона, се изчерпва до възлагане на 
нормотворческа компетентност на министъра 
на здравеопазването да регламентира тези