Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  65
ОСОБЕНИ МНЕНИЯ
по конституционно дело № 4 от 2013 г. 
На конституционния съдия Румен Ненков 
Не съм съгласен с постановеното по на­
стоящото дело определение от 10 юли 2013 г., 
с което като недопустимо е отклонено искане 
на омбудсмана за обявяване на противоконсти­
туционност на разпоредбите на чл. 182, ал. 2, 
т. 2, буква „а“ и чл. 221, ал. 6, т. 1 от Данъчно-
осигурителния процесуален кодекс (ДОПК). 
Фактически с това определение се преразглежда 
определението от 9 април 2013 г. в частта за 
допускане разглеждането на искането по съще­
ство, без да са настъпили нормативни промени, 
които да обусловят новата позиция на КС. По 
принцип това е позволено от закона, стига обаче 
съдът да се обоснове с убедителни съображения.
В случая заключението на мнозинството за 
недопустимост е основано на „липсата на пред­
мет на искането за противоконституционност и 
липсата на правен интерес“ (вж. обобщителния 
финален абзац на мотивите).
За да липсва предмет, би трябвало безу­
словно да се приеме, че от обявяването на 
противоконституционността на чл. 75, т. 5 и 
6 от Закона за българските лични документи 
с решението на КС по к.д. № 2 от 2011 г. е 
последвала и мълчалива отмяна на свърза­
ните текстове от ДОПК, които са оспорени 
от омбудсмана. Съдът обаче с основание се е 
въздържал да изрази такова становище. Това е 
обяснимо, защото нито е приет нов последващ 
закон, който да е несъвместим с прилагането 
на оспорените процедурни норми, нито горе­
посоченото конституционно решение е изклю­
чило всеобхватно възможността законодателно 
да бъде установена административна мярка, 
ограничаваща свободата на придвижване по 
смисъла на чл. 35, ал. 1 от Конституцията – в 
рамките на дискреционната власт на законо­
дателя такава мярка е принципно позволена, 
стига да се основава на поведение на длъж­
ника по вземането, съзнателно насочено към 
осуетяване или затрудняване на изпълнението.
Що се отнася до правния интерес, той 
може да се извлече дори и от констатацията 
по постановеното определение, че при липсата 
на съответна материалноправна основа оспо­
рените разпоредби не са годни да обусловят 
нарушение на основното право по чл. 35, ал. 1 
от Конституцията. Така фактически КС се е 
произнесъл по въпрос, който е по съществото 
на делото, а не е свързан с допустимостта на 
искането. Прави също така впечатление, че 
всички заинтересувани страни, включително 
и Върховният административен съд, са из­
разили становище по същество в смисъл, че 
чл. 182, ал. 2, т. 2, буква „а“ и чл. 221, ал. 6, 
т. 1 ДОПК противоречат на чл. 35, ал. 1 от 
Конституцията. Следователно оспорените раз­
поредби най-малкото обуславят опасност от 
противоречиво тълкуване и правоприлагане, 
която неминуемо е свързана със състояние 
на правна несигурност. В този аспект тяхната 
конституционосъобразност трябваше да бъде 
преценена в светлината на принципа на право­
вата държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
и това би било напълно в рамките на чл. 22, 
ал. 1, изр. 2 от Закона за Конституционен съд 
(ЗКС). Според мен този проблем е по съще­
ството на настоящото дело и затова трябваше 
да бъде решен от КС чрез постановяване на 
решение, което съгласно чл. 12, ал. 6 ЗКС 
би било задължително за всички държавни 
органи, юридически лица и граждани, вместо 
с определение за недопустимост да се дава 
предписание Народното събрание да процедира 
съобразно чл. 22, ал. 4 ЗКС.
Конституционен съдия: 
Румен Ненков
На конституционния съдия Гроздан Илиев
С особено мнение подписах определението 
от 10 юли 2013 г. по к. д. № 4 от 2013 г., с 
което е отклонено искането на омбудсмана на 
Република България за установяване на про­
тивоконституционност на чл. 182, ал. 2, т. 2, 
буква „а“ и чл. 221, ал. 6, т. 1 от Данъчно-оси­
гурителния процесуален кодекс (ДОПК) (обн., 
ДВ, бр. 105 от 2005 г.; последно изм., бр. 99 от 
2012 г.), защото не споделям съобразителната 
и изведената от нея диспозитивна част на 
определението за недопустимост на искането.
Определението, с което Конституционният 
съд отклони като недопустимо искането, е в 
противоречие с предходното му определение 
от 9.04.2013 г., с което прие, че искането на 
омбудсмана е допустимо поради наличие на по­
зитивните предпоставки за неговото разглеждане 
по същество освен компетентност на вносителя 
по чл. 150, ал. 3 от Конституцията наличие 
на предмет и на правен интерес, обосновани 
със съображения за противоконституцион­
ност на атакуваните процесуални разпоредби 
поради противоречието им с чл. 35, ал. 1 от 
Конституцията. Поддържам, че при отсъствие 
на законодателна промяна по отношение на 
атакуваните процесуални норми, така както 
бе сторено с отмяната на чл. 43, ал. 1, т. 2 и 
3 от Закона за чужденците в Република Бъл­
гария (обн., ДВ, бр. 153 от 1998 г., с последно 
изменение, бр. 23 от 2013 г.), нормите по 
чл. 182, ал. 2, т. 2, буква „а“ и чл. 221, ал. 6, 
т. 1 ДОПК са част от позитивното право. Щом 
това е така, съгласно чл. 11, ал. 3 от Закона 
за нормативните актове те се отменят само с 
изрична разпоредба на нов нормативен акт. 
До изричната им отмяна обаче тези норми 
са действащо право и затова могат да бъдат 
обявявани за противоконституционни, ако се