Държавен вестник, бр. 82, 2012 г., стр. 59

БРОЙ  82	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  59  
от общите предпоставки по чл. 2 от Закона 
за държавния служител. Така че споровете 
относно възникването (в случая въз основа 
на конкурс), изменението и прекратяването 
на трудовите правоотношения с Комисията 
подлежат на разглеждане пред общите съ­
дилища по реда на Кодекса на труда. При 
това положение въвеждането на успореден 
съдебен контрол по реда на АПК не само 
е ненужно, а е вредно за стабилността на 
правораздаването.
В заключение разпоредбата на чл. 11, ал. 5 
ЗОПДНПИ е несъвместима както с идеите 
и принципите на цялостния правов ред, така 
и с идеите и принципите на подлежащия на 
контрол законодателен акт. Прилагането є 
обективно ще предизвика неоправдани труд­
ности за адресатите на закона и ще създаде 
условия за противоречива практика. Може да 
се прогнозира възникването на състояние на 
правна нестабилност и несигурност. Затова 
считаме, че алинея 5 на чл. 11 ЗОПДНПИ 
трябваше да се обяви за противоконституцион­
на, като нарушаваща принципа на правовата 
държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
3. За противоконституционността на чл. 75, 
ал. 1 и чл. 76, ал. 2 ЗОПДНПИ
Разпоредбите на чл. 75, ал. 1 и чл. 76, ал. 2 
ЗОПДНПИ са относими към поставения в 
искането принципен проблем за обезпеча­
ване на правото на защита на всички лица, 
засегнати от производството по отнемане на 
незаконно придобито имущество, чрез достъп 
до съдебното разглеждане на иска, предявен 
от Комисията. Противоречат на чл. 56 от 
Конституцията, защото съвсем неоправдано 
от кръга на задължителните ответници са 
изключени третите лица по чл. 63 ЗОПДНПИ, 
посочени като възможни приобретатели на 
подлежащо на отнемане незаконно придобито 
имущество. Конкретно става дума за члено­
вете на семейството на проверяваното лице 
според допълнителната разпоредба на § 1, 
т. 3 ЗОПДНПИ, а именно – съпруг, лице, с 
което проверяваното лице е във фактическо 
съжителство, и ненавършили пълнолетие 
деца. Конституцията изисква всички те като 
правни субекти със самостоятелни права да 
не бъдат лишени от правото наред с прове­
ряваното лице да установяват законността 
на източника на придобитото на тяхно име 
имуществото, чието отнемане в полза на дър­
жавата се иска. Затова чл. 75, ал. 1 и чл. 76, 
ал. 2 ЗОПДНПИ трябваше да бъдат обявени 
за противоконституционни, от което щеше 
да произтече необходимост от законодателна 
намеса за съответното им коригиране.
Конституционни съдии: 
Благовест Пунев
Румен Ненков
Кети Маркова
На конституционния съдия Красен Стойчев 
относно чл. 27, ал. 3 и чл. 73 от Закона за 
отнемане в полза на държавата на незаконно 
придобито имущество
Не споделям решението в частта му от­
носно противоконституционността на чл. 27, 
ал. 3 и чл. 73 от Закона за отнемане в полза 
на държавата на незаконно придобито имуще­
ство. Сам по себе си какъв да бъде срокът в 
значението си на период или отрязък от време 
е проблем, който се обвързва с цялостната 
характеристика и конкретните разпоредби на 
даден закон и поради това на законодателя би 
следвало да се признае правото да преценява 
каква да бъде неговата продължителност. По 
настоящото конституционно дело преценката 
дали той е прекомерен, или не, може да се 
извърши най-вече, като се съобразяват пред­
метът и целта на закона, а не други фактори. 
В мотивите на решението се посочва, че той 
трябва да се намали, защото е прекомерен и 
неподходящ. В известен смисъл квалифика­
цията на срока по чл. 27, ал. 3 и чл. 73, ал. 1 
ЗОПДНПИ като „неподходящ“ също подсказ­
ва, че става въпрос по-скоро за законодателна 
целесъобразност. 
Колкото до прекомерността му, тя се 
извежда от сравняването на неговата про­
дължителност със срока по чл. 79, ал. 1 от 
Закона за собствеността. Проблемът обаче 
идва оттам, че в случая става въпрос за дав­
ностен десетгодишен срок, за придобиване 
по давност. Поради това и сравнението не е 
съвсем коректно. Давностните срокове могат 
да бъдат прекъсвани или спирани и тъй като 
това е често срещано явление, оценката дали 
той е „подходящ“ и оттук „синхронизиране­
то“ на срока по чл. 27, ал. 3 и чл. 73, ал. 1 
ЗОПДНПИ със срока по чл. 79, ал. 1 от За­
кона за собствеността не изглежда оправдано. 
При това съществуват и други особености по 
отношение на придобивната давност, които не 
бива да остават извън вниманието, когато се 
търси връзка между чл. 79, ал. 1 ЗС и чл. 27, 
ал. 3 и чл. 73, ал. 1 ЗОПДНПИ: не може да се 
придобие по давност собствеността на движи­
ма вещ, щом владението є е придобито чрез 
престъпление (чл. 80 ЗС), както и вещ, която е 
публична държавна или общинска собственост. 
Ето защо, по мое мнение квалификацията на 
срока по чл. 27, ал. 3 и чл. 73, ал. 1 ЗОПДНПИ 
като „прекомерен“, изведена чрез сравняването 
му с продължителността на други по своя вид 
срокове, не би следвало да се подкрепи. 
Срокът по чл. 73, ал. 1 ЗОПДНПИ така, 
както е замислен, по-скоро следва логиката 
на т.нар. „абсолютна давност“, която е позната 
на Данъчно-осигурителния процесуален ко­
декс (чл. 171, ал. 2) и в по-категоричен вид на 
Наказателния кодекс (чл. 81, ал. 3 и чл. 82, 
ал. 4). Въпреки недотам точното наимено­
вание предвидените в тези случаи срокове 
притежават черти, които са характерни за 
прекратителните срокове. Оттук и обосновката