Държавен вестник, бр. 97, 2025 г., стр. 37

БРОЙ  97	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37   
чл. 247 КТ. Член 247, ал. 2 КТ установява, 
че размерът на трудовото възнаграждение за 
единица изработка (трудова норма) се уговаря 
между работника и работодателя и не може да 
бъде по-малко от предвиденото в колективния 
трудов договор – този по чл. 51а КТ, а не по 
чл. 51б КТ. Законодателят не е установил задъл­
жение за определен размер на трудовите въз­
награждения в публичните лечебни заведения 
за болнична помощ в изпълнение на договори 
с Националната здравноосигурителна каса.
По отношение на лечебните заведения за 
болнична помощ, частна собственост, законо­
дателят не е установил законова възможност 
за въвеждане на изисквания (стандарти) за 
управлението на финансовата им дейност, 
включително и по отношение на наетите меди­
цински и други специалисти и не е установил 
възможност за контрол върху управлението 
на човешкия ресурс на частното заведение, в 
т.ч. и с оглед на размера на основното трудово 
възнаграждение на медицинските специалисти. 
Въвеждането чрез закона на изискване за 
определяне в националния рамков договор на 
размер на основното трудово възнаграждение 
на медицинските специалисти в лечебните 
заведения за болнична помощ, публична и 
частна собственост, в изпълнение на договори 
с Националната здравноосигурителна каса, не 
по-малко благоприятен от определения в от­
раслов колективен трудов договор, според мен, 
е в противоречие със законовите разпоредби, 
уреждащи правния статус на лечебните заведе­
ния за болнична помощ. Каква да бъде и как 
точно да функционира здравната система, за да 
осигури конституционното право на граждани­
те, е въпрос на преценка по целесъобразност 
на законодателя, която той може да упражни в 
рамките на установените в Конституцията прин­
ципи. С оспорената разпоредба законодателят, 
без да е променил правния статус на лечебните 
заведения за болнична помощ, е създал за тях 
задължение, което е в противоречие с други 
законови разпоредби и това прави оспорената 
разпоредба противоречива до степен, която не 
позволява ефективното є прилагане. 
Последното е видно както от поведението 
на национално представените организации 
на работодателите, които не са подписали 
действалия до 12.04.2024 г. колективен договор, 
така и от неучастието на тези организации в 
процеса на колективно договаряне за следва­
щия период именно поради невъзможността за 
някои от тях (основно публични) да изпълнят 
законовото изискване за минимален размер 
на основното трудово възнаграждение. Този 
факт сам по себе си поставя под заплаха, от 
една страна, самото изпълнение на оспорената 
разпоредба, а от друга – множество права на 
медицинските специалисти в лечебните заве­
дения за болнична помощ в изпълнение на 
договори с Националната здравноосигурителна 
каса, които са договорени със съответните 
колективни трудови договори. По този начин 
разпоредбата вместо да допринася за изпълнение 
на декларираната от законодателя цел за ней­
ното приемане – „гарантиране на справедливи 
възнаграждения на медицинския персонал, 
който изпълнява дейности в изпълнение на 
договори между лечебни заведения и НЗОК“, 
чрез което според Съда „се гарантира самото 
конституционно право на труд на тези лица 
в изпълнение на задължението на държавата 
да създаде условия за осъществяване на това 
право (чл. 16 и чл. 48, ал. 1 от Конституцията)“, 
обективно създава законови предпоставки за 
невъзможност на лечебни заведения за болнична 
помощ (публичните) да изплащат каквито и 
да било възнаграждения. 
Ноторно е, че миграцията на медицински 
специалисти не е от частните към публичните 
лечебни заведения за болнична помощ, а обра­
тното – от публичните към частните. При уста­
новения правен режим на лечебните заведения 
за болнична помощ – нормативната забрана да 
извършват друга дейност, което значи приход 
само (или поне основен приход само) от дого­
ворите с Националната здравноосигурителна 
каса – оспорената разпоредба, според мен, не 
създава, както приема Съдът, „законов стан­
дарт на справедливо и достойно заплащане на 
техния труд, чрез който от страна на държавата 
се обезпечават основни конституционни права 
на гражданите“, а напротив – създава законови 
предпоставки за поставяне под сериозен риск 
на всякакви възнаграждения на медицинските 
специалисти и по този начин поставя под риск и 
правото на гражданите на здравно осигуряване, 
гарантиращо им достъпна медицинска помощ, 
особено осъществяваното от публичните ле­
чебни заведения за болнична помощ, защото 
именно те не могат въз основа на приходите си 
да гарантират така определените им основни 
трудови възнаграждения.
Качеството на медицинската помощ, пре­
доставяна от лечебните заведения за болнич­
на помощ, законодателят е гарантирал чрез 
държавно утвърдените медицински стандарти 
(чл. 6, ал. 1 ЗЛЗ) и изискването закупуваната 
от Националната здравноосигурителна каса 
медицинска помощ да отговаря на тези стан­
дарти и на правилата за добра медицинска 
практика (чл. 2, ал. 3 и чл. 46, ал. 2 ЗЗО). 
Именно медицинските стандарти са тези, които 
определят не само необходимите дейности за 
съответната медицинска (болнична) помощ, 
но и медицинските специалисти, които са не­
обходими за извършването на тези дейности с 
дължимото качество. 
Достъпността на медицинската помощ за­
конодателят би следвало да е гарантирал чрез 
установения режим на създаване на лечебни 
заведения за болнична помощ в изпълнение на 
договори с Националната здравноосигурителна 
каса при отчитане на факта, че без надлежно 
доказани, изискуеми за съответната медицинска 
(болнична) помощ, медицински специалисти 
съответното лечебно заведение за болнична