Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 80

СТР.  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
приложимостта є, макар и нежелателна, не 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията. 
Във всички случаи чл. 91, ал. 1, т. 2 ЗУО не 
е противоконституционен.
V. 1. Оспорването на чл. 33, ал. 3 и 4 ЗУО 
относно думите „в населените места по ал. 1“ 
като противоречащи на чл. 4, ал. 1 и чл. 19, 
ал. 2 от Конституцията е неоснователно.
а. Отговорността на кмета на общината 
по чл. 19, ал. 3, т. 6, 9 и 10 ЗУО е за изпъл­
нение на общото му задължение по ал. 1 – да 
организира управлението на битовите отпа­
дъци, образувани на нейна територия. По 
изложените по-горе (ІV. 1. „а“) съображения 
то не е в противоречие със задълженията 
по чл. 33, ал. 4 ЗУО на ползвателите на тър­
говски обекти, производствени, стопански и 
административни сгради в населените места 
да събират разделно отпадъците. 
б. Системите за разделно събиране на от­
падъци и за разделно събиране на отпадъци 
от опаковки задължително включват всички 
населени места с население, по-голямо от 5000 
жители, и курортните населени места – чл. 33, 
ал. 1 ЗУО. Отпадъците от хартия и картон, 
стъкло, пластмаси и метали, образувани от 
търговски обекти, производствени, стопански 
и административни сгради, се събират раз­
делно – чл. 33, ал. 2 от закона.
Оспореното изключение по чл. 33, ал. 3 
ЗУО от задължението за разделно събиране 
е за населени места, където такава система 
няма, т.е. в населени места извън тези по 
ал. 1, а оспореният чл. 33, ал. 4 ЗУО задъл­
жава ползвателите на търговски обекти, про­
изводствени, стопански и административни 
сгради в населените места по ал. 1 да събират 
разделно отпадъците и да ги предават на 
лица, притежаващи разрешение, комплексно 
разрешително или регистрационен документ 
и/или с организация по оползотворяване.
Разграниченията в двете разпоредби са 
единствено по признака дейност във или из­
вън населено място според брой население. 
Те важат еднакво за всички ползватели, осъ­
ществяващи такава дейност, и не нарушават 
нито принципа на правовата държава, нито 
изискването за еднакви правни условия за 
стопанска дейност (чл. 19, ал. 2 от Консти­
туцията) на субектите, оправомощени да я 
извършват. 
Твърдяното от вносителите неспазване на 
изискването по чл. 28, ал. 2, т. 3 и 4 ЗНА за 
финансова обосновка не прави разпоредбите 
противоконституционни. 
2. Не противоречат на чл. 4, ал. 1 и чл. 19, 
ал. 2 от Конституцията разпоредбите на чл. 38, 
ал. 4, чл. 75, ал. 2, т. 3 и чл. 145, ал. 1, т. 11 
ЗУО.
Първата от тях постановява, че разпла­
щанията по сделки с ОЧЦМ се извършват 
по безкасов път, а втората и третата – че 
нарушаването є е основание за отнемане на 
разрешението и административно нарушение 
с предвиденото за него административно 
наказание.
а. Съгласно чл. 3, ал. 1 ЗОПБ плащания­
та на територията на страната се извършват 
само чрез превод или внасяне по платежна 
сметка, когато са на стойност, равна на или 
надвишаваща 15 000 лв., или на стойност под 
15 000 лв., представляваща част от парична 
престация по договор, чиято стойност е равна 
на или надвишава 15 000 лв. Според чл. 3, ал. 2 
алинея 1 се прилага и в случаите на плаща­
ния в чуждестранна валута, когато левовата 
им равностойност е равна на или надвишава 
15 000 лв. Равностойността в български левове 
се определя по курса на Българската народна 
банка в деня на плащането. Тези норми се 
отнасят за всички разплащания, отговарящи 
на посочените критерии. 
Член 38, ал. 4 ЗУО се отнася само за 
разплащанията по сделки с ОЧЦМ. Съотно­
шението между хипотезите на нормите е на 
род към вид. По общо правило специалната 
норма – тази на ЗУО, изключва общите на 
ЗОПБ. Затова, и то независимо от диспози­
циите им, противоречие между тях не може 
да има, така както ако изключението беше 
в самия ЗОПБ. 
Член 38, ал. 4 ЗУО по същество разширява 
обхвата на ограниченията по ЗОПБ, изключ­
вайки изобщо плащанията в брой. Диспози­
цията му е от значение от гледна точка на 
съобразеността на задължителното безкасово 
разплащане с прогласената от чл. 19, ал. 1 
от Конституцията свобода на стопанската 
инициатива.
Многообразието и спецификата на различ­
ните стопански сфери предпоставя потребност 
от различни правни режими за ефикасно осъ­
ществяване на съответстващите им различни 
дейности (Решение № 5 от 2002 г. на КС). 
Ограничението на свободното плащане по 
чл. 38, ал. 4 ЗУО, като всяко ограничение на 
права, трябва да е минимално необходимото 
за постигане на целта си. Целта е завишеният 
и цялостен контрол по ЗУО върху дейностите 
с ОЧЦМ, включително и върху плащанията 
по сделки с ОЧЦМ. Ограничението е съраз­
мерно на тази цел. 
б. Конституцията не урежда пряко пре­
кратяването на административните актове, 
какъвто е разрешението, нито определянето 
на административните нарушения и вида на 
административните наказания. Те са извън 
рамките на конституционния контрол. Разме­
рът на имуществените санкции обаче може в 
случаи, в които е несъразмерно висок спрямо 
необходимото за постигане на законовите им 
цели, да се яви икономическо препятствие 
за стопанската дейност на някои правни