Държавен вестник, бр. 16, 2005 г., стр. 25

Б Р О Й  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  25
ППЗМВР различните факти, които следва да се
възприемат като осъществяващи фактическия
състав на чл. 253, ал. 1, т. 5 ЗМВР. С уточнява-
нето в норми от правилника на обстоятелства,
заложени в закона, за чието прилагане е приет
съответният правилник, Министерският съвет
не е излязъл извън предоставените му от Кон-
ституцията и закона правомощия.
Съдът не споделя възражението в жалбата,
че между понятията “обстоятелства” и “причи-
ни” има съществено различие в смисловото съ-
държание. “Обстоятелство” е факт, явление и
др., което съпътства извършването или осъще-
ствяването на някакво действие, а “причина” е
явление, което предхожда и задължително по-
ражда определено друго явление. И при двете
думи смисловото съдържание предполага на-
личие на конкретни явления, в случая изброени
в чл. 251, ал. 1, т. 1—7 ППЗМВР, които да пред-
поставят прекратяване служебното правоотно-
шение на служител в МВР. При конкретизира-
нето в чл. 251, ал. 1 ППЗМВР на причините,
които правят лицето негодно да изпълнява слу-
жебните си задължения в министерството, няма
подмяна на волята на законодателя, заложена
в чл. 253, ал. 1, т. 5 ЗМВР.
По изложените съображения съдът приема,
че не е налице нищожност на разпоредбата на
чл. 251, ал. 1 ППЗМВР.
Съгласно чл. 15, ал. 1 ЗНА нормативният акт
трябва да съответства на Конституцията и на
другите нормативни актове от по-висока степен.
В разпоредбата на чл. 251, ал. 1, т. 6 ППЗМВР
е визирана като причина, която прави лицето
негодно да изпълнява служебните си задълже-
ния в министерството, “психологическа несъв-
местимост за работа в МВР, установена от
Института по психология на МВР”.
В чл. 193, ал. 1 ЗМВР и чл. 122, ал. 1 ППЗМВР
като абсолютно кадрово изискване за приема-
не на работа кандидати за държавни служите-
ли в МВР е заложено условието те да бъдат
физически здрави и психологически годни за
съответното направление на дейност в МВР.
Пояснение за завишените изисквания към кан-
дидатите за работа в системата на МВР може
да се извлече от разпоредбата на чл. 1, ал. 1 и
2 ЗМВР, визираща основните принципи, дей-
ностите, правата, задълженията и отговорнос-
тите на личния състав на МВР за защита на
националната сигурност и опазването на об-
ществения ред.
При това нормативно установено изискване
към служителите в системата на МВР логично
е тежките нарушения на здравословното състоя-
ние (физически и психологически) да бъдат
предпоставка за прекратяване на служебните
правоотношения. Освобождаването от служба
по здравословни причини е самостоятелно ос-
нование за прекратяване на служебното право-
отношение по чл. 253, ал. 1, т. 3 ЗМВР. В тази
връзка съдът счита, че заложената в чл. 251,
ал. 1, т. 6 ППЗМВР предпоставка за освобожда-
ване от служба “психологическа несъвмести-
мост за работа в МВР”, включена в обхвата на
нормата на чл. 253, ал. 1, т. 5 ЗМВР, не проти-
воречи на нормативен акт от по-висока степен.
Според текста на чл. 251, ал. 1, т. 6 от пра-
вилника психологическата несъвместимост за
работа в МВР се установява от Института по
психология на МВР. Безспорен е фактът, че
този институт е на директно подчинение на
министъра на вътрешните работи, който ут-
върждава както правилник за неговата дейност,
така и инструкция, с която се определят усло-
вията и редът за осъществяване на психологи-
ческия подбор и реподбор на държавните слу-
жители—офицери, сержанти и граждански
лица в Министерството на вътрешните рабо-
ти. От ответниците по делото не се оспорва
фактът, че извършената “психологична експерт-
на оценка” от психолог към Института по пси-
хология на МВР съобразно утвърдения от ми-
нистъра ред не подлежи на контрол и ревизия
пред никакъв орган. С това се създават въз-
можности за неотстранимост на допускани
неточности при преценката, злоупотреба с
право от страна на експертите и лишаване от
право на защита на заинтересованите лица. В
случай на изготвена еднолично от експерт към
института психологична оценка “несъвместим
с изискванията за работа в МВР”, без тази пре-
ценка да бъде предмет на контрол от никой
орган или инстанция, министърът на вътреш-
ните работи в условията на обвързана компе-
тентност задължително издава заповед за ос-
вобождаване от служба на лицето.
Макар да съществува правото на служите-
ля да обжалва заповедта на министъра по реда
на чл. 258 ЗМВР, това всъщност е само фор-
мална възможност, тъй като заключението на
експерта от института, съставляващо единст-
веното фактическо основание за издаване на
административния акт на министъра, не под-
лежи на контрол. Важността и спецификата на
дейностите, осъществявани от служителите на
МВР по защита на националната сигурност и
обществения ред в България, не може да бъде
поставена над конституционното право на все-
ки гражданин по чл. 120, ал. 2 от Конституция-
та на Република България да търси защита на
своите интереси чрез установеното право да
обжалва всички административни актове, ко-
ито засягат интересите му, освен изрично по-
сочените със закон.
В Закона за здравето (ДВ, бр. 70 от 2004 г.) в
раздел IV “Медицинска експертиза” е предви-
ден ред за защита интересите на заинтересова-
ните лица и установяване контрол върху акто-
вете, удостоверяващи временна или трайна не-
трудоспособност на гражданите. В чл. 112, ал. 1
от този закон е предвидено обжалване на: ре-
шението на Лекарската консултативна коми-
сия (ЛКК) в 14-дневен срок от получаването му