Държавен вестник, бр. 50, 2014 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  50
бил представен на парламента. Констатациите по 
доклада могат да бъдат обобщени в две основни 
направления: а) неспазване на реституционното 
законодателство, като са посочени примери на 
възстановяване на имоти, ползвани за нуждите 
на висшите училища, Специализираната болница 
за активно лечение по онкология и др., както и 
случаи на издаване на невалидни и неправомерни 
актове от органа по поземлената собственост; б) 
неправилно актуване на държавни имоти като 
общински от Столичната община, последвано от 
извършването на разпоредителни действия с тях. 
Според комисията допуснатите закононарушения 
са увредили интереса на държавата като субект на 
правото на собственост върху недвижими имоти.
С Решение на Народното събрание от 26 май 
2009 г. докладът на Временната комисия е бил 
приет (вж. точка 1 от същото решение). В рамките 
на парламентарния контрол върху изпълнителната 
власт на съответните органи и ведомства (облас-
тен управител, Министерство на регионалното 
развитие и благоустройството, Министерство на 
образованието и науката) е предложено след из-
вършване на проверка да предприемат действия 
и мерки в защита на собствеността на държавата, 
включващи и предявяване на съответни искове 
в съда (вж. точки 2 – 7). Отделно на Министер-
ския съвет е предложено да упражни правото 
си на законодателна инициатива „за създаване 
на нов закон за уреждане статута и начина на 
ползване на държавните имоти в студентските 
градчета или за изменения в законодателството, 
с които да се постигне резултат, отговарящ на 
обществения интерес“.
Оспорената от ОСГК на ВКС точка 8 от 
горепосоченото решение гласи: „Налага мора-
ториум върху всички сделки на разпореждане с 
незастроени недвижими имоти на територията на 
м. „Студентски град“ – София, до изясняване на 
собствеността им.“ С нея законодателният орган 
е излязъл извън конституционните параметри на 
парламентарния контрол, като е засегнал права 
и интереси на лица, които са извън системата 
на изпълнителната власт.
Въпреки че не е постановено под формата 
на закон, цитираното решение има нормативен 
характер. Оспореният парламентарен акт не е 
насочен към решаване на конкретен въпрос, 
при което с неговото изпълнение целените 
правни последици се постигат и това обуславя 
преустановяване на действието му. Чрез на-
лагането на временна забрана (мораториум) 
върху разпоредителните сделки с незастроени 
недвижими имоти, макар и намиращи се в 
рамките на определена територия, титулярят 
на законодателната власт е формулирал общо 
правило за поведение, което има нееднократно 
действие и обвързва със задължителната си 
сила индивидуално неопределен кръг правни 
субекти – възможните носители на правото на 
собственост в лицето на физическите и юриди-
ческите лица, общината и държавата, както и 
лицата, които изпълняват функции по валиди-
зиране на съответните имуществени трансакции 
(нотариуси, съдии по вписванията и др.). 
Според досегашната практика на КС консти-
туционната уредба на собствеността включва и 
правото на собственост в по-широк публичнопра-
вен аспект като основно право на гражданите, 
което обезпечава свободата на човешкия индивид 
и възможността му да поеме отговорност за собст-
вения живот (вж. Решение на КС № 6 от 1996 г.; 
Решение на КС № 17 от 1999 г.; Решение на КС 
№ 15 от 2010 г.; Решение на КС № 2 от 2011 г. 
и др.). Несъмнено чрез въведения мораториум 
правото на собственост се ограничава съществено, 
като се изключва упражняването на правомощи-
ето на собственика да се разпорежда с имота си 
чрез правни сделки (вж. Решение на КС № 8 от 
1995 г.; Решение на КС № 5 от 1996 г.; Решение 
№ 6 от 1996 г.; Решение на КС № 1 от 2014 г.).
При съобразяване на принципа на правовата 
държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията и 
установените от чл. 57, ал. 2 от Конституцията 
параметри на упражняване на правата правото 
на собственост може да бъде ограничавано, но 
само ако ограничението е въведено със закон, 
необходимо е за постигане на конституционно 
легитимна цел и е пропорционално средство 
за защита на застрашените конституционни 
ценности. Въпреки че вносителят на искането 
не е формулирал изричен петитум по чл. 149, 
ал. 1, т. 4 от Конституцията за установяване 
на несъответствие с международен договор, 
по който България е страна, може само да 
се отбележи, че в същия смисъл е и трайната 
практика на ЕСПЧ по чл. 1 от Протокол № 1 
към КЗПЧОС (вж. Решение от 25.10.1989 г. по 
делото Allan Jacobson; Решение от 19.12.1989 г. 
по делото Mellacher и други; Решение от 
28.09.1994 г. по делото Spadea и Scalabrino и др.).
Съгласно чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституци-
ята правото на собственост във всичките му 
разновидности „се гарантира и защитава от 
закона“, а „частната собственост е неприкосно-
вена“. Отделно чл. 17, ал. 4 от Конституцията 
предвижда режимът на обектите на държавна-
та и общинската собственост да се определя 
със закон. Под понятието „закон“, вложено в 
съдържанието на посочените разпоредби, без 
всякакво съмнение трябва да се разбира както 
съвкупността от съответните нормативни актове 
(„закон в материален смисъл“), независимо от 
техния издател, така и „законът във формален 
смисъл“ като акт на Народното събрание, приет 
съобразно правилата на законодателния процес. 
Като изисква законови гаранции и защита на 
установените от нея ценности и граждански 
права, Конституцията признава, че предметът на 
съответното нормотворчество включва основни 
обществени отношения, които се поддават на 
трайна уредба. Такива обществени отношения 
задължително трябва да бъдат регулирани със 
закон като формален акт на титуляря на законо-