Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 43

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  43  
и публичните финанси, каквато е присъща 
на всяка поне относително развита държава. 
Веднъж постигнати, естествен интерес на всяка 
държава – членка на ЕС, е да пристъпи към 
последния етап на икономическия и паричен 
съюз, за да може именно да извлече в пълно-
та ползите от своето членство във Вътреш-
ния пазар, респ. в ЕС. И затова не е просто 
„изискване на правото на ЕС“, а и естествена 
и логична пряка последица от започването на 
интеграционния процес, държавата да въведе 
единната валута веднага, щом е готова за това. 
Разбирането, че е възможно една държава да е 
покрила критериите за въвеждането на евро-
зоната (и може без затруднения да ги спазва 
в продължение на поне две години в рамките 
на ERM-II), но въпреки това да „не е готова“ 
за въвеждане на единната валута, е лишено от 
разум – просто едно от двете не е вярно: или 
държавата не е готова (и не е покрила наистина 
критериите), или е готова (и като е покрила 
критериите, от следващата фаза на процеса 
може да извлече ползи, а не „затруднения“ 
или негативи)…
Ако все пак постигането на тези резулта-
ти (изпълнението на критериите) наистина 
има твърде висока социална цена (като напр. 
висока инфлация без съответно, ако не и по-
голямо, увеличение на доходите, или загуба 
на конкурентни пазарни предимства и др.), 
естественото решение е гражданите, чрез своите 
политически представители, да предизвикат 
или приемане на мерки, които компенсират 
високата социална цена, или разсрочено във 
времето прилагане на мерките, които имат 
висока социална цена. Ако механизмът на 
политическото представителство не се окаже 
достатъчно ефикасен, може да се използва и 
инструментът на референдума – но отново и 
именно ПРЕДИ окончателното изпълнение 
на въпросните мерки, респ. преди влизането 
в ERM-II (където само се проверява действи-
телността и устойчивостта на постигнатите 
чрез тях резултати).
6. Именно затова отчитането на възмож-
ностите, затрудненията и интересите на при-
съединяващата се държава, вкл. обективните 
икономически и социални условия, се прави в 
периода преди влизането в ERM-II и именно 
то определя вида и темпа на осъществяване на 
мерките, които водят до постигане на критери-
ите за въвеждане на единната валута. Когато 
държавата – поне според нея (а това означава 
от нейните компетентни според националната 
Конституция органи) – е покрила в достатъчна 
степен тези критерии (което именно се устано-
вява финално в периода на „престой“ в ERM-II), 
отлагането на следващата фаза – въвеждането 
на единната валута – освен лишено от логика 
представлява и отказ от изпълнение на съюзно 
задължение.
Може да се помисли дали и преди влизането 
в ERM-II може суверенът да се произнася за това 
дали е „готов да поеме тежестите на единната 
европейска валута“. По същество в България 
това би бил въпрос дали е „готов да понесе 
тежестите на паричния съвет („валутния борд“)“, 
доколкото става дума за в голяма степен едни 
и същи тежести (в този смисъл вече понесени/
понасяни – вкл. „ограничение на суверенитета“ 
напр. поради невъзможността на националната 
централна банка сама да определя свободно 
обменния курс на националната валута).
7. Вярно е, че за да се вземе окончателното 
решение за присъединяването на една държа-
ва-членка към единната валута, е необходимо 
самата държава да гласува за решение в този 
смисъл на Съвета (заедно с всички държави, 
чиято парична единица е еврото). Гласуването 
на тази държава против такова решение оба-
че, освен несъвместимо с всякаква логика на 
осъществения от нея до този момент процес 
(мерки, решения, заявления, вкл. за влизане 
в ERM-II и т.н.) и по-общо на членството є 
в ЕС, вече би представлявало нарушение на 
нейното съюзно задължение за участие в ико-
номическия и паричен съюз. И затова впрочем 
другите държави – членки на ЕС, които не са 
въвели еврото, не са влезли и в ERM-II.
8. Навярно не е случайност, че нито една 
държава – членка на ЕС, не е провела рефе-
рендум по въпроса в кой точно момент да въ-
веде еврото. И обратно: известно е, че в някои 
от държавите, провели референдум относно 
присъединяването си към ЕС (и дори относно 
ратификацията на Договора от Маастрихт, 
чрез който се въвеждат правилата за бъдещата 
единна валута), един от аргументите против 
е именно единната валута – и в някои от тях 
референдумът завършва с окончателно решение 
за неприсъединяване към ЕС, а в други тези 
аргументи са отхвърлени от мнозинството гла-
сували на референдума. Както е известно, че 
в Обединеното кралство възраженията против 
единната валута бяха силни и устойчиви – и 
в крайна сметка един от аргументите на мно-
зинството, приело на референдум решението 
за напускане на ЕС.
Затова и процесът на въвеждане на единната 
валута в една присъединяваща се държава-член-
ка е двустранен: държавата изразява желание 
(в което се включва собствената є преценка за 
готовност) и доказва готовност, а държавите, 
които вече са въвели еврото, преценяват (в което 
се включва преценка дали те и тяхната валута/
стабилност биха били застрашени, т. е. отново 
дали държавата-кандидат е „готова“). Именно 
в това е и смисълът на изрично прогласените 
(в чл. 140 от ДФЕС) критерии – ясен ориентир 
за целите и мерките, които отделната държава 
трябва да постигне, и ясна мяра за преценка от 
страна на вече участващите в единната валута 
(и Комисията) за нейната готовност в смисъл 
на годност да участва в единната валута, без 
да я застраши/отслаби.
Именно в този контекст се вписва евентуал-
ната политическа преценка на вече участващите 
в еврозоната държави, че една присъединяваща