Държавен вестник, бр. 26, 2012 г., стр. 38

СТР.  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26 
случай националният законодател е останал в 
границите на свободна преценка, определени 
от директивата (СJCE, 19 sept. 2000, Linster, aff. 
C – 287/98, Rcc І-6917). Държавата трябва да се 
въздържа да приема мерки, които биха могли 
сериозно да застрашат предписания от дирек­
тивата резултат, каквото не е налице – CJCE, 
18 dec. 1997, inter – Environnement Vallonie, aff. 
C – 129/96, Rcc І – 741. 
Щом международният договор е ратифициран 
по конституционен ред, обнародван е и влязъл 
в сила, той има предимство. Предимството е 
безусловно. Съгласно чл. 5, ал. 4, изр. 2 на 
Конституцията международните договори, рати­
фицирани по конституционен ред, обнародвани 
и влезли в сила за Република България, са 
част от вътрешното право на страната и имат 
предимство пред тези норми на вътрешното 
законодателство, които им противоречат. Това 
се отнася и до всички актове на общностното 
право, а не само до регламентите (чл. 249, 
§ 2 ДЕО; чл. 288, § 2 ДФЕС). Предимството 
действа автоматично и не е необходим какъвто 
и да било специален механизъм за установя­
ване или обявяване. В искането не са посо­
чени конкретни международни норми, чието 
несъответствие на закона с тях да е налице. 
Посочени са общите принципи, а това не е 
достатъчно, поради което искането в тази част 
следва да бъде отхвърлено (Решение № 18 от 
1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г.). Дори напро­
тив, с оглед обвързващата сила на посочените 
в искането международни актове може да се 
направи противоположен извод. Така в изр. 2, 
ал. 3 на чл. 13а ЗУО изрично е казано: „Всяка 
площадка трябва да отговаря на нормативните 
изисквания за опазване на човешкото здраве 
и околната среда.“ Грижата за общественото 
здраве и за околната среда е не само посоче­
но като императивно изискване от закона за 
придобиване на лиценз, но е основополагащо 
начало при цялостното уреждане при въпросите 
за лицензиране и осигуряване на дейността на 
операторите с вторични суровини. Същата по­
веля е записана и в чл. 54, ал. 2, изр. 2 ЗУО, а 
в редица текстове на закона (глави и раздели) 
задълженията са детайлно разработени в съот­
ветствие с чл. 9 и чл. 11 ДФЕС. Не се нарушава 
свободната конкуренция, защото изискването за 
лицензиране е отнесено към всички стопански 
субекти. Неотносими са към предмета на делото 
чл. 3 ДЕС и чл. 191 и следващите ДФЕС, чиито 
норми са съответно отразени в редица разпо­
редби на ЗУО. Изхожда се от предпоставката, 
че всички дейности, свързани с отпадъците и 
ефективното им оползотворяване, са в интерес 
на обществото, на всеки човек поотделно и 
целият цикъл на осъществяване на тази дей­
ност се осигурява от комплекса нормативни 
правила за извършването є. Лишаването от 
лиценза е основен елемент от схема за контрол 
и намира приложение чл. 1, ал. 2 на Протокол 
№ 1 на КЗПЧОС, в която се признава правото 
на държавите да осъществяват контрол върху 
ползването на собствеността чрез въвеждането 
на „закони“, включително разрешителен режим 
за осъществяване на определена стопанска 
дейност. Вътрешното законодателство трябва 
да осигури правна закрила срещу произволно­
то посегателство на държавните органи върху 
гарантираните от конвенцията права, но не и 
когато се осъществяват законни процедури. 
Друг е въпросът, че в обсъжданите текстове 
на ЗУО е поставено условие, което надхвърля 
необходимото и се оказва неизпълнимо в голя­
ма група случаи. Затова и изискването на ЗУО 
във всички случаи да има общи устройствени 
планове е противоконституционно. Достатъчно 
е да има устройствен план, без да е необходимо 
непременно той да е общ. 
10. В заключение поставянето на издаване­
то на лиценз за площадки по чл. 13а, ал. 3 и 
извършването на дейност по чл. 54, ал. 2 ЗУО 
под условие, изпълнението на което не зависи 
от осъществяващите дейност с отпадъците и 
лицензополучателите и липсата на гаранции за 
осъществяването и в бъдеще на условието за 
даване на лиценз и в тази връзка и изискването 
на § 17 и § 18 ЗИДЗУО е в противоречие с 
чл. 19, ал. 1 и 2 на Конституцията. Съществуват 
различни възможности за мерки, които нямат 
такъв драстичен характер, какъвто е прекратя­
ването на лиценза. Правната уредба е заложи­
ла на най-тежкото разрешение – забрана във 
всички случаи, когато няма ОУП, като липсват 
данни за разглеждане на други възможности 
за реализиране на дейността. А възможности, 
съобразени с чл. 19 от Конституцията, разкриват 
самите ЗУО и ЗУТ: първият с текстовете, които 
сочат възможност за лицензиране на дейност­
та и при наличие на други актове, отнасящи 
се до предназначението за производствена и 
складова дейност на определени територии; 
вторият – като предвижда изрично други ус­
тройствени актове, които достатъчно ясно и 
категорично могат да защитят обществения 
интерес. С тяхното използване, определено 
ясно и точно от закона, може да се баланси­
рат интересите на операторите на площадки 
по съхранение и предварително третиране и 
търговските и други дейности с отпадъците, 
посочени в чл. 13а, ал. 3 и чл. 54, ал. 2 ЗУО, 
с интересите на обществото от защита здра­
вето на хората и опазване на околната среда 
и съобразяване на интереса на общините и на 
държавата без противопоставяне. 
По тези съображения и на основание чл. 149, 
ал. 1, т. 2 и 4 от Конституцията Конституци­
онният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни чл. 13а, 
ал. 3, изр. 1 и чл. 54, ал. 2, изр. 1 от Закона 
за управление на отпадъците (обн., ДВ, бр. 86 
от 2003 г.; посл. изм., ДВ, бр. 33 от 2011 г.) в 
частта „общи“.
Отхвърля искането в останалата част. 
Председател:
Евгени Танчев
3363