Държавен вестник, бр. 55, 2009 г., стр. 9

Б Р О Й  55
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
преценката за наличие или липса на такова
противоречие принадлежи единствено на само-
то Народно събрание. Така на II четене се отчи-
та, че всеки закон е съвкупност от отделни раз-
поредби, като вниманието е върху отделната
разпоредба и нейната относителна самостоя-
телност.
Внимание заслужава още една правна фигу-
ра на законодателния процес, която е уредена в
ПОДНС (чл. 68, ал. 2) и е релевантна в настоя-
щия спор: оспореният изменителен закон е
приет въз основа на три внесени законопроек-
та: един от Министерския съвет и два—от на-
родни представители. И трите са приети на I
четене, след което са били обединени в “общ
законопроект”, върху който всъщност са праве-
ни предложенията на народните представите-
ли и на водещата комисия за II четене. Оттук
възможните различия между съдържанието на
приетите на I четене законопроекти, обединя-
ването на тройното съдържание в общ законо-
проект, по който народните представители са
правили писмени предложения за изменение и
допълнение, и приетия на II четене закон на-
растват по принцип.
В настоящия спор Конституционният съд не
преценява достойнствата или слабостите на
законодателните процедури, регламентирани в
ПОДНС. От стенографските протоколи на
Народното събрание е видно, че при оспорва-
ния законопроект процедурите са спазвани,
законопроектът е приет на две четения/гласу-
вания, поради което няма нарушение на чл. 88,
ал. 1 от Конституцията.
5. Относно твърдението, че оспорените раз-
поредби нарушават принципа на правовата дър-
жава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията, защо-
то предизвикват хаос от противоречия, които
правят неизпълними различни закони. По прин-
цип противоречието на една законова норма с
разпоредба от друг закон не означава наруша-
ване на Конституцията. Конституционният съд
има ясно и категорично разбиране по този въп-
рос: ако се констатират такива противоречия, в
компетентност на Народното събрание е да ги
отстрани. Последователното провеждане на
противното разбиране би означавало на Конс-
титуционния съд да се признае компетентност
за проверка на съответствие на “закони със
закони”—нещо, което Конституцията не пред-
вижда. Въвеждането на изискване за вътрешна
съгласуваност на законовата уредба има отно-
шение към принципа за правовата държава, но
само при условие, че установеното противоре-
чие по характер и степен е конституционно
нетърпимо. Вътрешното противоречие в зако-
на трябва да засяга конституционни ценности и
норми, за да бъде въздигнато в основание за
обявяване на конкретни норми за противокон-
ституционни (Решение № 14 от 2000 г. по к.д.
№ 12 от 2000 г.).
Задача на Конституционния съд е да устано-
ви дали соченото в искането противоречие е
налице и ако “да”, дали по характер и степен е
конституционно нетърпимо.
5.1. В искането се твърди, че е налице вът-
решно противоречие в оспорваната законова
уредба относно изискванията за назначаване на
следователи в окръжен следствен отдел: чл. 164,
ал. 1 предвижда най-малко 3 години стаж, а ал. 2
предвижда 8 години. Твърдението бе основа-
телно до извършването на последвалото изме-
нение на чл. 164 ЗСВ (ДВ, бр. 42 от 2009 г.), с
което противоречието е отстранено и оспорва-
нето остава без предмет.
Пак във връзка с изискванията за назнача-
ване на следователите в окръжните следствени
отдели в искането се твърди, че предвид зако-
новото изискване за 8 години стаж заварените
несменяеми следователи със стаж над 5 годи-
ни, но по-малко от 8 години, няма да могат да
бъдат преназначени в прокуратурата; искате-
лите считат, че това прави закона неизпълним,
а нарушението му—предпоставено.
Заключението е неоснователно и противно
на правната логика: то изхожда (без изрично
да се уточнява) от уредбата на § 112, ал. 3 от
преходните и заключителните разпоредби на
оспорения изменителен закон: “Висшият съ-
дебен съвет преназначава без конкурс следо-
вателите от окръжните следствени служби в
окръжните следствени отдели на окръжните
прокуратури.” Оспорването на тази разпоред-
ба вече беше разгледано (т. 2). Тук отбелязва-
не заслужава само, че въпросното преназнача-
ване представлява правна фигура от преходен
характер, затова е уредена в преходните разпо-
редби на изменителния закон и заварените
случаи не се обхващат от действието на чл. 164,
ал. 2 ЗСВ, регулиращ общия ред за назначава-
не. Противоречие няма, нито предпоставки за
нарушаване на закона.
5.2. В искането се твърди, че оспорените
изменения в ЗСВ ще предизвикат нарушения
в прилагането на няколко закона във връзка
с предоставянето на информация дали спря-
мо конкретни лица не са образувани предва-
рителни производства за извършени умишле-
ни престъпления от общ характер. Всъщност
в искането не се сочат конкретни противоре-
чия между ЗСВ и други закони, а се излагат
предположения за евентуална неприложимост
на процедури по други закони. Съдът устано-
ви, че въпросното издаване на удостоверител-
ни документи е в Правилника за прилагането
на Закона за защита на класифицираната ин-