Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
ОСОБЕНО МНЕНИЕ 
по конституционно дело № 13 от 2015 г. 
на съдията Филип Димитров
Съгласно чл. 84, т. 1 във връзка с чл. 8 
от Конституцията Народното събрание осъ-
ществява законодателната власт в държавата. 
Това задължава всички органи в държавата 
да уважават тази му дейност и дори някои 
законодателни актове да изглеждат несъвър-
шени, ако логиката допуска за тях разумен и 
непротиворечащ на Конституцията прочит, 
той да бъде възприет. Констатирайки това 
в мотивите си по искане за обявяване на 
противоконституционност, Конституцион-
ният съд нито добавя, нито отнема нещо от 
законодателния акт, защото ако има въз-
можен конституционосъобразен прочит на 
текста, противоконституционният прочит е 
недопустим.
Посочил съм и в мотивите на особеното си 
мнение по допустимостта на к.д. № 13/2015 г., 
че съществува конституционосъобразен про-
чит на атакуваната т. 2 на чл. 79, ал. 2  НК и 
че тя съставлява акт на автентично тълкуване, 
който може да бъде облечен единствено във 
формата на законов текст. 
Съображенията, поради които считам, че 
следва да се отхвърли искането на главния 
прокурор за обявяване на атакуваните тек-
стове за противоконституционни, са следните:
1. България е ратифицирала на 21.05.1969 г. 
Convention on the Non-Applicability of Statutory 
Limitations to War Crimes and Crimes Against 
Humanity, G.A. res. 2391 (XXIII), annex, 23 U.N. 
GAOR Supp. (No. 18) at 40, U.N. Doc. A/7218 
(1968), влязла в сила на 11.11.1980 г., която 
изрично отменя давността за престъпления 
срещу човечеството „независимо от датата 
на извършването им“ (чл. 1), като изрично 
препраща към Хартата на Международния 
трибунал в Нюрнберг, в чийто чл. 6, т. „с“ 
изрично са включени и преследвания на 
политическа основа, чиито извършители са 
действали „whether as individuals or as members 
of organizations“ (лично или като членове на 
организация). От този момент именно посо-
ченото в хартата е меродавно за дефиницията 
на „престъпления срещу човечеството“. Това 
е и единствената дефиниция, която може да 
има предвид и разпоредбата на чл. 31, ал. 7 
от българската Конституция от 1991 г.
В мотивите към Решение № 7 от 2.VII.1992 г. 
на КС на РБ по к. д. № 6/92 г. изрично се 
посочва, че „употребените в международните 
договори изрази и понятия, които се съдържат 
като елементи в престъпни състави, предви-
дени във вътрешното законодателство, обаче 
могат да служат за смислово поясняване на 
тези състави или елементи от тях. В този 
смисъл международните договори, които имат 
наказателноправен характер и са ратифици-
рани и обнародвани, са част от вътрешното 
право.“ Именно такова е понятието „престъп­
ления срещу човечеството“. При това става 
дума не за въведено от КС правило, а за общ 
правен принцип, до който КС е редуцирал 
тълкуванието на текста на чл. 5, ал. 2, 3 и 4 
от Конституцията.
2. Действително българският комунисти-
чески законодател е изхитрувал, записвайки 
в главата „Престъпления срещу мира и чове-
чеството“ на Наказателния кодекс, приет през 
1968 г. (когато приобщаването към хартата 
вече е било на дневен ред), само съставите 
на геноцид и апартейд, избягвайки да включи 
там съответните престъпления „на политиче-
ска основа“. Това обаче не може да промени 
естеството на престъпления срещу чове-
чеството и на други записани в НК състави, 
независимо дали са квалифицирани и дали 
са систематизирани под подходящ надслов, 
стига да отговарят на посочената дефиниция 
на хартата. От друга страна, този „пропуск“ 
в подредбата попада под разпоредбите на 
чл. 2, ал. 2, т. 2 и 3 от Закона за обявяване 
на комунистическия режим в България за 
престъпен (ДВ, бр. 37 от 5.05.2000 г.), чийто 
правен смисъл е именно да обезсили позова-
ването на такива „отклонения“ от нормалните 
правни стандарти.
Не може да се поддържа, че се касае за 
въвеждане на нова категория престъпления. 
По силата на горепосоченото приложение на 
международно утвърдените дефиниции прес-
тъпленията по посочените в атакувания текст 
глави са „престъпни състави, предвидени във 
вътрешното законодателство“. Законодателят 
не е длъжен да създава квалифицирани със-
тави за тях, обаче отпадането на давността е 
неизбежно, ако те, независимо в коя глава на 
кодекса се намират, отговарят на критериите 
по цитираната харта.
3. Законодателят може да има основателни 
причини да провъзгласи отново съществува-
щи вече правила, особено ако по тях се води 
някакъв вид дебат или има неприлагане на 
нормата. Това е именно автентичното тълку-
ване на законите, което доктрината приема, 
че трябва да бъде извършено единствено със 
закон. Нещо повече, той може да разпростре 
това автентично тълкувание не непременно 
върху целия кръг на тези състави, а само за 
онези, които счете за необходимо да разтъл-
кува. Очевидно престъпления срещу чове-
чеството могат да бъдат извършени от „лица, 
действащи и индивидуално, и като членове на 
организации“, т.е. не само от лица на ръководни 
партийни и държавни длъжности или такива, 
на които е възложено да изпълняват такива 
функции. Посочвайки в т. 1 общата хипотеза, 
законодателят е използвал втората точка, за да 
изтълкува и потвърди принадлежността към 
категорията „престъпления против човечест-
вото“ на престъпления по визираните глави 
от НК, извършени в специфично качество, а