Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 19

БРОЙ  105	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
и, от друга – регулирането на определени кате-
гории човешка дейност, вкл. по изграждането 
на инфраструктурата, разглеждано в корелация 
с правото на собственост и със задълженията 
на държавата по чл. 15 от Конституцията. 
Липсва противоречие и между оспорената 
разпоредба и принципа на правовата държа-
ва, прогласен с преамбюла и чл. 4, ал. 1 на 
Конституцията. Не споделям извода за недос-
татъчност в общото посочване и определение 
„обекти на техническата инфраструктура“ в 
т. 2 на чл. 17а, ал. 1 ЗУЧК. Според мнозин-
ството съдии тази формулировка позволява 
правилото да бъде елиминирано от неясно 
регламентирани изключения при надделяване 
на субективни икономически интереси над 
конституционните задължения на държавата 
да осигурява опазването и възпроизводството 
на околната среда и правото на гражданите 
на здравословна и благоприятна околна среда, 
но както беше изтъкнато по-горе, обектив-
ните параметри на съществуващите забрани 
(респ. обхватът на разрешените за изграждане 
обекти върху съответните територии), както и 
гаранциите и контролът за съблюдаването им 
следва да се търсят и в другите текстове на 
закона (вж. чл. 17а, ал. 2 ЗУЧК), а така също 
и в действащата приложима нормативна база. 
Не намирам аргументи, с които успешно 
да бъде защитена тезата за противоконститу-
ционност на дадена разпоредба само защото 
тя не осигурява в пълнота правната регулация 
на конкретни обществени отношения, които 
се явяват предмет на няколко отделни закона. 
Вярно е, че много по-лесно за правоприлагането 
е, когато законодателят е уредил съответната 
материя изцяло и с един нормативен акт. Освен 
че това невинаги е практически възможно, на 
базата на съвкупността от формалните и мате-
риални елементи, формиращи многопластовото 
съдържание на конституционния принцип за 
правовата държава, Конституционният съд 
последователно е извел основните критерии 
(разбира се, при отчитане спецификата на всеки 
отделен казус), въз основа на които следва да 
се прави оценката за конституционност на кон-
кретна законова норма. Коренно различна би 
била правната ситуация, ако оспорената норма 
се окажеше част освен от силно разпокъсана 
и несистематизирана правна уредба, която 
дори и разглеждана в своята цялост съдържа 
съществени и непреодолими противоречия 
и очевидно не изпълнява конституционните 
критерии за гарантиране на правопорядъка 
в държавата, на правната предвидимост и 
сигурност и за съблюдаване на основните 
принципи в законодателството (вж. Решение 
на Конституционния съд № 9 от 1994 г. по к.д. 
№ 11 от 1994 г., Решение № 5 от 2000 г. по к.д. 
№ 4 от 2000 г., Решение № 1 от 2007 г. по к.д. 
№ 9 от 2006 г.).
Конкретният казус обаче не е такъв. В 
тази връзка е необходимо да бъде припомнена 
известната и възприета от правната теория 
и практиката позиция на Конституционния 
съд, че не следва да се допуска принципът за 
правовата държава да бъде неприсъщо нато-
варван (вж. Решение № 1 от 2005 г. по к.д. № 8 
от 2004 г.). Обратното би довело до абсурдния 
резултат всяко дори несъществено законода-
телно несъвършенство да бъде квалифицирано 
като противоконституционно. Регулирането на 
визираната категория обществени отношения 
на законово ниво в случая удовлетворява посо-
чените изисквания наред с тези за определеност, 
яснота и недвусмисленост, не създава риск 
от противоречиво тълкуване, осигурявайки 
необходимите работещи механизми и инсти-
туциите, на които е възложено изпълнението 
на регламентираните правила.
Предвид всички изложени дотук съобра-
жения считам, че в частта, с която се иска 
обявяване на противоконституционност на 
чл. 17а, ал. 1, т. 2 ЗУЧК, искането следваше 
да бъде отхвърлено като неоснователно с 
решението по съществото на настоящия кон-
ституционен спор.
Конституционен съдия: 
Кети Маркова
8969
РЕШЕНИЕ № 13 
 от 28 ноември 2013 г.
по конституционно дело № 14 от 2013 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел: Димитър Токушев, и членове: Благовест 
Пунев, Пламен Киров, Красен Стойчев, Цанка 
Цанкова, Стефка Стоева, Румен Ненков, Кети 
Маркова, Георги Ангелов, Борис Велчев, Ана-
стас Анастасов, Гроздан Илиев, при участието 
на секретар-протоколиста Милена Петрова 
разгледа в закрито заседание на 28 ноември 
2013 г. конституционно дело № 14 от 2013 г., 
докладвано от съдиите Благовест Пунев и 
Пламен Киров.
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 7 от 
Конституцията.
Делото е образувано на 23 май 2013 г. по 
искане на 48 народни представители от 42-рото 
Народно събрание.
В искането си вносителите оспорват закон-
ността на проведените на 12 май 2013 г. избори 
за народни представители за 42-рото Народ-
но събрание, което обосновават с допуснати 
съществени нарушения на изборния процес. 
Според него тези нарушения се отнасят до 
провеждането на изборите в Република Турция 
и могат да се систематизират в следните групи:
1. Незаконно откриване на 86 избирателни 
секции в Република Турция.
2. Откриване на изборния ден и провеж-
дането на изборите при непълен състав на 
секционните избирателни комисии (СИК) – с 
по двама или трима членове.
3. Дописване на избиратели, вписани в 
изборния ден под чертата на избирателните 
списъци на 86 избирателни секции в Република 
Турция, които не са имали право да гласуват