Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 179

БРОЙ  67	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  179  
подходи с усет и мъдрост, когато предприема 
съответната законодателна промяна. Прецен­
ката кои категории престъпления да бъдат 
включени в обхвата на съдебния контрол върху 
постановлението на прокурора за отказ да се 
образува досъдебно производство, принадлежи 
на законодателя и е въпрос на целесъобразност. 
Поради гореизложеното следва да се прие­
ме, че разпоредбите на чл. 213, ал. 4 – 6 НПК 
не противоречат на принципа на равенството 
на гражданите пред закона, закрепен в чл. 6, 
ал. 2 от Конституцията.
VII. По отношение на възможността съ­
дът да прекрати наказателното производ­
ство – чл. 247б, ал. 2 и чл. 250, ал. 1, т. 2 НПК
В искането си вносителят сочи, че е налице 
противоконституционност на чл. 247б, ал. 2 и 
на чл. 250, ал. 1, т. 2 НПК поради противоре­
чие с конституционно установеното задълже­
ние на съдилищата да осигуряват равенство 
и условия за състезателност на страните в 
съдебния процес (чл. 121, ал. 1 от Конститу­
цията), поради противоречие с принципа за 
установяване на истината в производството по 
делата (чл. 121, ал. 2 от Конституцията), както 
и поради засягане на конституционно устано­
вените правомощия на прокуратурата (чл. 127, 
т. 3 от Конституцията). Изложените от него 
аргументи за противоконституционност на тези 
две разпоредби изразяват несъгласие с въве­
дената с извършените законодателни промени 
възможност съдът да прекрати наказателното 
производство, когато прецени, че „деянието, 
описано в обвинителния акт или в тъжбата, не 
съставлява престъпление“, защото „предоставя 
право на съда да реши изхода на делото, без 
да прави анализ и оценка на доказателствата и 
без да изслуша доводите на страните“. Според 
главния прокурор, от една страна, липсата на 
състезателност, публичност и анализ на до­
казателствата по същество засяга правата на 
пострадалите и ги лишава от достъп до съд, 
както и от възможността да предявят своите 
претенции срещу обвиняемия като частни 
обвинители и граждански ищци. От друга 
страна, нормата на чл. 250, ал. 1, т. 2 НПК 
„съществено ограничава суверенната власт на 
прокурора да повдига обвинение пред съда по 
дела от общ характер“ и дава възможност за 
пряка намеса на съда в изпълняваната от него 
обвинителна функция.
Правните мнения и становища по разглеж­
дания въпрос могат да се разделят на следните 
групи:
Националната следствена служба подкрепя 
аргументите в искането и счита, че атакува­
ните разпоредби са противоконституционни, 
тъй като възможността съдът да прекрати 
наказателното производство в разпоредително 
заседание е в разрез с чл. 121, ал. 1 от Консти­
туцията, доколкото съдилищата са призвани 
да осигуряват равенство и условия на състе­
зателност на страните в процеса, както и да 
осигуряват установяването на истината. Раз­
глежданата норма представлява отстъпление 
от тези принципи, защото предоставя право на 
съда да реши изхода на делото, без да направи 
анализ и оценка на доказателствата и без да 
изслуша доводите на страните.
Президентът, Министерският съвет, ми­
нистърът на правосъдието, Върховният адми­
нистративен съд, Висшият адвокатски съвет, 
Съюзът на юристите в България, Асоциаци­
ята на прокурорите в България, Българската 
асоциация за европейско право, Фондация 
„Антикорупционен фонд“ и проф. д.ю.н. Васил 
Мръчков изразяват несъгласие с искането в тази 
му част. Те заемат позицията, че разглежданата 
норма не противоречи на конституционното 
изискване за равенство и състезателност на 
страните в съдебния процес, нито пречи на 
установяването на обективната истина или 
накърнява обвинителната функция на проку­
рора. Тя не е новосъздадена и е показателно, 
че досега не е оспорвана. Нейната цел е да 
създаде на законово ниво минимален стандарт 
за защита на правата на гражданите срещу 
напълно негодни обвинения и опазване на 
обществения интерес от водене на скъп и из­
начално безсмислен съдебен процес, поради 
което не следва да бъде обявена за противо­
конституционна.
Преди да разгледа искането по същество, 
Конституционният съд намира, че следва да 
се направи уточнението, че разпоредбата на 
чл. 247б, ал. 2 НПК съдържа три точки, като 
първата от тях предвижда, че когато съдията 
докладчик намери, че делото е подсъдно на 
съда, прекратява наказателното производство 
в случаите на чл. 250, ал. 1. Последната раз­
поредба съдържа две точки, като втората със 
своето съдържание отговаря на твърдението в 
искането за наличие на противоконституцион­
ност, посочено от вносителя. С оглед на тези 
констатации Конституционният съд следва да 
приеме, че предмет на конституционен кон­
трол е не цялата разпоредба на чл. 247, ал. 2 
НПК (за което липсват изложени аргументи 
в искането), а тази на чл. 247, ал. 2, т. 1 във 
връзка с чл. 250, ал. 1, т. 2 НПК. 
Възможността съдията докладчик да прек­
рати наказателното производство е въведена за 
първи път с действащия НПК (ДВ, бр. 86 от 
2005 г., в сила от 29.04.2006 г.). Разпоредбата е 
действала до 5.11.2017 г., когато със ЗИДНПК 
(ДВ, бр. 63 от 2017 г.) е била отменена, без да 
бъдат изложени мотиви за това. Отново е въ­
ведена с атакуваните изменения на ЗИДНПК 
(ДВ, бр. 48 от 2023 г.). През повече от десет­
годишното є съществуване не е бил поставян 
въпросът за нейната противоконституционност. 
Прекратяването на наказателното производ­
ство, когато деянието, описано в обвинителния 
акт или тъжбата, не съставлява престъпление, 
е възможност, която съществува в съдебната 
фаза само в нейния пръв стадий – предаване на