Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 15

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15   
жението не води до неправомерно отлагане 
на търсената съдебна защита в степен, която 
да лиши от смисъл защитата, защото законо­
дателят е ограничил времето за процедурата 
до два месеца, предоставил е на съда въз­
можност да намали този срок, времетраенето 
на първата задължителна среща е с обща 
продължителност от един до три часа, а по 
време на процедурата по медиация съдебното 
производство не спира. 
Според мен релевантно за преценката за 
нарушение на правото на съдебна защита е за 
какво е принудата – дали това е принуда за 
първа среща за медиация (за опит за медиа­
ция), или принуда в рамките на медиацията. 
В случая принудата е за опит да се започне 
процес на медиация, а не за постигане на 
споразумение при нейното осъществяване. 
Имено поради това задължението за участие 
в първа среща по медиация не нарушава сво­
бодата като основно човешко право и общочо­
вешка ценност, както и конкретно свободата 
на договаряне, защото задължението не е за 
договаряне, а само за участие в първа среща. 
Свободната воля на страните по образуваното 
съдебно производство, за което е предвиде­
но задължение за участие в първа среща по 
медиация, не е накърнена по никакъв начин, 
защото само и единствено тяхната свободно 
формирана воля е решаваща за това дали 
да започнат процедура по медиация и дали 
да постигнат споразумение. Следователно 
задължителността за участие в първа среща 
по медиация в рамките на съдебно произ­
водство не накърнява самоопределението и 
доброволността на страните в степен, която 
да подкопае самата същност на медиацията. 
Това задължение само отваря възможността 
за използване на медиацията като способ за 
доброволно уреждане на спорове.
С приемането за противоконституционна 
на разпоредбата на чл. 78а, ал. 2, изр. 2 ГПК 
мотивът за наличието на допълнителна фи­
нансова тежест, за която съдът прие, че на­
рушава справедливостта като проявление на 
правовата държава в материален смисъл, би 
отпаднал. Безспорно лишаването от разноски 
при спечелено дело се явява непропорционал­
на мярка, най-малкото защото тази мярка 
не е обвързана от относими фактори, като 
например: преценката за невъзможността да 
се постигне споразумение или размера на раз­
ходите за споразумение чрез медиация, който 
би могъл да бъде несъразмерен на правния 
интерес. Установяването на противоконститу­
ционността на тази разпоредба би довело до 
отпадане на основния мотив за противокон­
ституционност на целия „нормен комплекс“ 
и би открило възможността за прилагане на 
общото правило на чл. 78 ГПК, включително 
и на установеното в него освобождаване от 
разноски на определен кръг лица. Независи­
мо от извода за противоконституционност 
на чл. 78, ал. 2, изр. 2 ГПК считам, че при 
преценката за значимостта на тази допъл­
нителна финансова тежест и способността є 
да лиши от ефект търсената съдебна защита 
беше необходимо да се отчете и установени­
ят в чл. 78, ал. 9 ГПК финансов стимул при 
постигане на споразумение в процедура по 
чл. 140а, ал. 1 и 2 ГПК. 
Вярно е, че очевидният парадокс, породен 
от задължението за участие в първа среща за 
медиация и същността на медиацията като 
способ за доброволно уреждане на спорове, 
prima facie би могъл да подкопае аспекти­
те на доброволността и автономността, но 
когато сдържаността на спорещите страни 
да използват медиацията като способ за 
решаване на спорове се дължи на непоз­
наване на възможностите и на процеса на 
медиация, задължението за първа среща за 
медиация е възможност за преодоляване на 
предразсъдъците и на липсата на разбиране 
по отношение на медиацията и на нейните 
възможности. Дали законодателят е намерил 
най-ефективния способ за постигане на по 
принцип значимата цел – „утвърждаване на 
културата на споразумението като начин за 
решаване на спорове“ (мотиви на проекта 
за Закон за изменение и допълнение на За­
кона за медиацията, № 48-202-01-20), и дали 
е подбрал най-подходящите за този способ 
съдебни производства, е въпрос, който няма 
отношение към конституционосъобразността 
на оспорените разпоредби, а към ефектив­
ността на установената уредба.
Не считам, че в случая позоваването на 
т. нар. „единен нормен комплекс“ обосновава 
отмяната на всички разпоредби, в т.ч. и на 
такива, които излизат извън правомощието на 
сезиращия съда субект. Преценката на съда 
за „единен нормен комплекс“ според мен е 
обусловена в значителна степен от оценка за 
целесъобразност на заложеното в „Концепция 
за въвеждане на задължителна съдебна медиа­
ция по граждански и търговски дела“ (приета 
с решение на Съдийската колегия на Висшия 
съдебен съвет)“, на мотивите на проекта на 
Закона за изменение и допълнение на Закона 
за медиацията и на уредените в позитивното 
право средства за неговото постигане. Обос­
новаването на противоконституционността 
на целия „нормен комплекс“ с приемането, 
че „предвидената имуществена санкция под 
формата на съдебни разноски се явява съдържа­
телен елемент на законодателната концепция, 
без който участието на страните в медиация 
по висящи съдебни дела на практика не би 
било задължително, а пожелателно“, е отно­
симо към целесъобразността на приетото от 
законодателя решение, а не лишава от смисъл