Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 84

СТР.  84	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  61
Омбудсманът се позовава и на противоре­
чие на оспорените в искането разпоредби на 
ЗЛС и с Конвенцията за правата на хората с 
увреждания. Той разглежда оспорената уредба 
като противоречаща на част от принципите, 
посочени в чл. 3, както и на разпоредбите 
на чл. 4, параграф първи и чл. 12, параграф 
втори от Конвенцията.
По делото са постъпили няколко стано­
вища, които могат да бъдат групирани така: 
Министерският съвет, Върховният касаци­
онен съд, главният прокурор, Министерството 
на труда и социалната политика, Министер­
ството на здравеопазването, Българският ле­
карски съюз и Съюзът на юристите в България 
са на мнение, че искането на омбудсмана 
трябва да бъде отхвърлено. 
Правителството поддържа, че оспорените 
разпоредби не накърняват изпълнението на 
задължението на държавата да гарантира 
достойнството и правата на личността и не 
противоречат на Конституцията, но същевре­
менно отбелязва, че могат да се предприемат 
изменения в нормативната уредба за подкрепа 
и защита на правата и интересите на хората 
с увреждания. 
Върховният касационен съд намира, че 
оспореният от омбудсмана режим не отрича, 
а гарантира достойнството на лицата, които 
поради слабоумие или душевна болест не 
могат да се грижат сами или следва да бъдат 
подпомогнати в грижата за собствените им 
работи. 
Главният прокурор приема, че оспореният 
режим е конституционосъобразен и изпълнява 
изискването на чл. 4, ал. 2 от Конституция­
та. Министерството на труда и социалната 
политика не вижда пряко противоречие на 
оспорените разпоредби на ЗЛС с Консти­
туцията, но анализира критично правния 
режим на недееспособността и посочва, че 
ангажиментът за гарантиране на пълното и 
лично участие на хората с увреждания при 
вземането на решения, които пряко ги касаят, 
неизбежно поражда необходимост от реформа 
на съответното законодателство.
Министерството на здравеопазването на­
мира, че евентуалната отмяна на оспорените 
разпоредби ще създаде неяснота относно 
поставянето под запрещение и в допълне­
ние подчертава, че действащата уредба на 
недееспособността цели именно закрила на 
съответните лица. 
Българският лекарски съюз счита, че 
искането на омбудсмана е неоснователно и 
подчертава, че евентуалното обявяване на 
оспорената уредба за противоконституци­
онна би създало проблеми при прилагането 
на редица разпоредби от законодателството 
извън ЗЛС. 
Съюзът на юристите в България приема, 
че искането на омбудсмана не е основател­
но, тъй като поставянето под запрещение 
представлява форма на държавна закрила за 
недееспособните.
Обратното разбиране се застъпва в стано­
вищата на Фондация „Български център за 
нестопанско право“, Фондация „Български 
адвокати за правата на човека“ (ФБАПЧ), 
Българския хелзинкски комитет и Българската 
психиатрична асоциация (БПА).
Фондация „Български център за не­
стопанско право“ намира, че отнемането 
на дееспособността на пълнолетните лица 
означава те да бъдат лишени от техни ос­
новни конституционни права въз основа на 
признак увреждане, а не да бъдат защитени. 
Фондацията счита, че актуалното разбиране 
за достойнство и равенство на личността 
предполага оспорените разпоредби на ЗЛС да 
бъдат обявени за противоконституционни, тъй 
като поставя засегнатите лица в положение 
да не могат да заявят по правно разпозна­
ваем начин действителните си потребности, 
желания и цели.
Същото разбиране споделя и ФБАПЧ, 
която отбелязва, че в определени случаи 
правното положение на засегнатите лица 
води не само до това те да не могат самос­
тоятелно да упражняват правата си, но ги 
лишава изцяло и от самите права. Фонда­
цията счита, че оспорената правна уредба, 
водеща до пълно, безсрочно и безусловно 
лишаване на едно лице от възможността му 
самостоятелно да извършва правни действия, 
не може да бъде оправдано при никакви 
обстоятелства.
Българският хелзинкски комитет поддър­
жа, че състоянието на недееспособност е 
своеобразна гражданска смърт. Комитетът 
намира, че оспорената уредба, като игнорира 
изискванията за пропорционалност и инди­
видуализация на ограничителните мерки, 
противоречи на Конституцията. 
Накрая БПА подкрепя омбудсмана, като 
подчертава, че неговата инициатива дава 
възможност за значителни промени в законо­
дателството, които да осъвременят института 
на дееспособността в българското право.
За да се произнесе, Конституционният съд 
взе предвид следното:
Конституцията предвижда, че „лицата с 
физически и психически увреждания се на­
мират под особена закрила на държавата и 
обществото“ (чл. 51, ал. 4). По отношение на 
лицата с психически увреждания особената 
защита включва и предпазването на тези 
лица от извършването на правни действия, с 
които те биха могли да увредят собствените 
си интереси. Важен елемент от тази защита 
е институтът на поставянето под запрещение. 
Чрез него се осигурява, че лицата с психи­