Държавен вестник, бр. 89, 2006 г., стр. 114

С Т Р .  114
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  89
Когато се вземат проби на газове с разреждане,
анализаторът на въглеводородите трябва да бъде
от типа загрят детектор на йонизиране на пламък
(Heated Flame Ionisation Detector или HFID) или
детектор на йонизиране на пламък (FID).
1.4.3.5. Анализ на азотните оксиди (NOx)
Анализаторът на азотните оксиди трябва да бъде
от вида детектор с химическа луминесценция
(ChemiLuminescent Detector или CLD) или загрят
детектор с химическа луминесценция (Heated
ChemiLuminescent Detector или HCLD), оборудван
с NO2/NO конвертор, ако измерването се извършва
при условия на отсъствие на кондензируеми фрак-
ции. Ако измерването се извършва при условия на
наличие на кондензируеми фракции, трябва да се
използва устройство HCLD, оборудван с конвертор,
който се поддържа при температура, надвишаваща
328 K (55 °C), при положение че резултатът от про-
верката за редуциращото въздействие на водата е
задоволителен (виж приложение № 3, допълнение
2, т. 1.9.2.2). При детекторите с химическа луми-
несценция CLD и загрятите детектори с химическа
луминесценция HCLD стената на участъка, през
който преминават пробите, трябва да се поддържа
при температура от 328 K до 473 K (55 °C до 200 °C)
до конвертора за измерване при отсъствие на кон-
дензируеми фракции и до анализатора за измерва-
не при наличие на кондензируеми фракции.
1.4.4. Вземане на проби от газовите емисии
Ако върху състава на отработените газове се
въздейства с независимо каква система за вторич-
но обработване на отработените газове, пробата
от отработени газове се взема след тази система.
Сондата за вземане на проби от отработените
газове се поставя в точка, намираща се откъм стра-
ната на високото налягане на изпускателното гър-
не, но същевременно колкото се може по-далече
от изпускателния отвор. За да осигури пълно смес-
ване на отработените газове на двигателя преди
вземането на пробата, може, без да бъде задължи-
телно, да се постави смесителна камера между
изхода на гърнето за отработените газове и сонда-
та за вземане на проби. Смесителната камера тряб-
ва да притежава вътрешен обем не по-малък от
десетократния работен обем на двигателя, преми-
наващ изпитванията, и размерите є да бъдат приб-
лизително едни и същи на височина, широчина и
дълбочина, подобно на куб. Размерът на смеси-
телната камера трябва да бъде колкото е възмож-
но най-малък и тя трябва да бъде свързана в точка,
разположена възможно най-близко до двигателя.
Линията на излизане на отработените газове от
смесителната камера на гърнето за отработените
газове трябва да продължава най-малко 610 mm
след местоположението на сондата за вземане на
проби и да бъде с достатъчен диаметър, за да се
намали максимално противоналягането. Темпера-
турата на вътрешната стена на смесителната ка-
мера трябва да се поддържа над точката на образу-
ване на роса от отработените газове. Препоръчва
се минимална температура 338 K (65 °C).
Всички компоненти могат по избор да бъдат
измервани или директно в тунела за разреждане,
или чрез вземане на проби в торбичка за вземане
на проби с последващо измерване на концентра-
цията в торбичката.
ДОПЪЛНЕНИЕ 2
1. Еталониране на инструментите за анализ
1.1. Въведение
Всеки анализатор се еталонира толкова често,
колкото е необходимо, за да отговаря на изисква-
нията за точност, наложени от тази наредба. Тази
точка описва метода за еталониране, който се при-
лага спрямо анализаторите, описани в допълне-
ние 1, т. 1.4.3.
1.2. Газ за еталониране
Необходимо е да се спазва времетраенето на
съхранение на всички еталониращи газове.
Указаната от производителя крайна дата на из-
ползване на еталониращите газове трябва да бъде
вписана в протокола.
1.2.1. Чисти газове
Изискваната чистота за газовете се определя
от указаните допустими стойности на примесите.
Могат да се използват следните газове:
—пречистен азот (примеси І 1 ppm C, І 1 ppm
CO, І 400 ppm CO2, І 0,1 ppm NO);
—пречистен кислород (чистота > 99,5 % vol. O2);
—смес водород—хелий (40 ± 2 % водород, до-
бавката е от хелий); примеси І 1 ppm C, І 400 ppm
CO2;
—пречистен синтетичен въздух (примеси І 1
ppm C, І 1 ppm CO, І 400 ppm CO2, І 0,1 ppm NO)
(съдържание на кислород между 18 и 21 % vol.)
1.2.2. Газ за еталониране и за регулиране на
чувствителността
Използват се газови смеси със следния хими-
чески състав:
—C3H8 и синтетичен пречистен въздух (виж
т. 1.2.1), СО и пречистен азот;
—NOx и пречистен азот (количеството на NO2,
съдържащо се в този еталониращ газ, не трябва да
надвишава 5 % от съдържанието на NO), СО2 и
пречистен азот;
—CH4 и пречистен синтетичен въздух;
—C2H6 и пречистен синтетичен въздух.
Забележка. Допустими са и други комбинации от
газове, ако съставящите ги газове не реагират едни
с други.
Ефективната концентрация на даден газ за ета-
лониране и за регулиране на чувствителността
трябва да съответства на номиналната стойност с
толеранс ± 2 %. Всички концентрации на еталони-
ращите газове трябва да бъдат указани в обемно
съотношение (обемни проценти или милионни
(ppm) обемни части).
Газовете, използвани за еталониране и за ре-
гулиране на чувствителността, могат също така
да се получат с помощта на точен смесител-доза-
тор (газов сепаратор) чрез разреждане с пречис-
тен N2 или с пречистен синтетичен въздух. Точ-
ността на смесителя трябва да позволява опреде-
лянето на концентрацията на разтворените ета-
лониращи газове в рамките на ± 1,5 %. Тази точ-
ност налага да се познават първичните газове, из-
ползвани за смесването, с точност най-малко
± 1 %, което позволява сравняване с национални-
те или международните еталонни газове. Конт-
ролирането се извършва между 15 и 50 % от пъл-
ната скала за всяко еталониране, при което се из-
ползва смесител-дозатор.