Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  62
смисъл в представеното по настоящото дело 
правно мнение на проф. д.ю.н. Васил Мръчков 
се поддържа, че двояката употреба на двете 
понятия в Конституцията от 1991 г. предста-
влява своебразно „помирение“ на българските 
конституционни традиции, като за целите на 
тълкуването на чл. 121, ал. 4 те имат едно и 
също съдържание. По изложените съобра-
жения Конституционният съд приема, че за 
целите на настоящото тълкуване понятията 
„правосъдие“ и „правораздаване“ могат да се 
разглеждат като взаимнозаменяеми (макар и 
извън този контекст, според правната доктрина 
те да нямат припокриващо се съдържание). 
Това становище е възприето и в практиката 
на съда. Така в Решение № 1 от 1.03.2012 г. 
по к.д. № 10/2011 г. се посочва, че „Консти-
туцията е възложила осъществяването на 
правораздаване на съдилищата“. С известен 
нюанс тезата се поддържа и в Решение № 6 
от 11.11.2008 г. по к.д. № 5/2008 г., според 
което за изпълнение на конституционното 
изискване правосъдието да се осъществява от 
съдилищата е достатъчно да се гарантира, че 
окончателното разрешаване на правния спор 
ще е предоставено на някой от посочените 
в чл. 119, ал. 1 от Конституцията съдилища. 
В този смисъл е конституционно допустимо 
законът да възложи произнасянето по правния 
спор и на независим орган извън системата 
на съдилищата, но така, че окончателното 
решение да може, ако заинтересованите 
страни пожелаят, да бъде взето от съд, 
сезиран по пътя на обжалването. По този 
начин се гарантира спазването на принципа 
на правовата държава, изискващ последната 
и решаващата дума относно спазването на 
правата и законните интереси на гражданите 
и на юридическите лица и разрешаването на 
правни спорове да принадлежи на съда. Също 
така според Решение № 1 от 1.03.2012 г. по к.д. 
№ 10/2011 г. и Решение № 14 от 4.11.2014 г. по 
к.д. № 12/2014 г. дейността по санкциониране 
на административни нарушения с наказателни 
постановления представлява правораздаване, 
а издаваните от административнонаказва-
щите органи наказателни постановления са 
правораздавателни актове, поради което, за 
да се изпълни конституционното изискване 
за осъществяване на правораздаването от 
съдилищата, е задължително да се гаранти-
ра възможност за оспорване на тези актове 
пред съд, който окончателно да разреши 
правния спор.
Следва да се има предвид, че изискването 
за мотивиране не се отнася само за право-
раздавателните и изобщо съдебните актове, 
но и като цяло за държавните властнически 
актове, т.е. и за актовете на законодателна-
та и изпълнителната власт. Единствено за 
правораздавателните актове това изискване 
е закрепено на конституционно ниво, дока-
то по отношение на нормативните актове и 
административните актове регламентацията 
е на ниво закон (чл. 28, ал. 2 от Закона за 
нормативните актове, респ. чл. 59, ал. 1 АПК), 
което има своето обяснение, свързано със 
значението на съдилищата в демократичната 
правова държава. В преамбюла на Консти-
туцията като основополагащи ценности, на 
които е изградена цялата правна система, 
са посочени справедливостта и правата на 
личността. Техен гарант е именно незави-
симият съд (заслужава си да се отбележи 
във връзка с това, че в езиците, основани 
на латинския, термините „правосъдие“ и 
„справедливост“ са синоними) и Конституци-
онният съд е имал възможност да подчертае, 
че съдебната защита е най-важната правна 
гаранция както за правата и интересите на 
гражданите и юридическите лица, така и за 
законосъобразността на актовете и действи-
ята на администрацията (Решение № 5 от 
18.04.2003 г. по к.д. № 5/2003 г.). Затова и 
гарантираният достъп до съд е „завършващата 
тухла“ в сградата на правовата държава (Ре-
шение № 6 от 11.11.2008 г. по к.д. № 5/2008 г.). 
Именно защото независимият съд е гарант за 
прокламираната в преамбюла на Основния 
закон справедливост като фундаментална цен-
ност, съдебната власт притежава специфичен 
престиж или авторитет, който сам по себе 
си е конституционна ценност (Решение № 2 
от 21.02.2019 г. по к.д. № 2/2018 г.).
Утвърдено е разбирането, че водещата функ-
ция на съда е правораздавателната (Решение 
№ 2 от 10.02.2005 г. по к.д. № 9/2004 г., Решение 
№ 6 от 8.05.2003 г. по к.д. № 23/2002 г.), която е 
една от основните функции по упражняването 
на държавната власт наред със законодателната 
и изпълнителната дейност (Решение № 6 от 
11.11.2008 г. по к.д. № 5/2008 г.). Съдържани-
ето на понятието „правораздаване“ е очер-
тано и развито в редица други решения на 
съда – както в Решение № 8 от 1.09.2005 г. по 
к.д. № 7/2005 г. и Решение № 8 от 23.04.2018 г. 
по к.д. № 13/2017 г. (разрешаване на правни 
спорове, с което „спорното става безспор-
но“ и така се осигурява най-интензивната и 
категорична правна защита на гражданите, 
юридическите лица и държавата), така и по-
детайлно в Решение № 6 от 11.11.2008 г. по к.д. 
№ 5/2008 г., според което „правораздаването е 
дейност, насочена към произнасяне по прав-
ни спорове, при която се спазват правила на 
състезателност в условията на независимост 
и самостоятелност на решаването“. Сходна 
по съдържание е дефиницията, изведена от