Държавен вестник, бр. 35, 2007 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  35
 Искането на омбудсмана гражданите да не
обосновават интерес при съдебно обжалване на
подзаконови актове, издадени в противоречие
със закона, би свело правото на защита само до
публична функция или дейност по упражняване
на надзор за законност на администрацията.
 Конституционният съд не споделя съобра-
женията, че процесуалната легитимация на пра-
вото на защита срещу незаконосъобразен подза-
конов акт произтича автоматично от принципа
за народния суверенитет, както това се поддър-
жа в искането и в някои от становищата на стра-
ните. Правото на защита не е публична функция,
а процесуалната легитимация не е институт на
пряката демокрация, чрез която се упражнява
народният суверенитет. Нещо повече, в светов-
ната практика няма прецедент на поставяне на
действието на нормативни актове на изпълни-
телната власт в зависимост от пряко народо-
властие, което в сферата на нормотворчеството
визира актове на централното или местните пред-
ставителни събрания. Така в някои кантони на
Швейцария съществува институтът на народно-
то вето по отношение на конституционните и
обикновените закони. Конституцията на Фран-
ция от 1793 г. в своя чл. 59, като предвижда, че
първичните събрания в избирателните райони
се произнасят върху законопроектите в 40-дне-
вен срок от изпращането им, създава вето на
избирателите върху упражняването на право на
законодателна инициатива в парламента. В този
смисъл народното вето, доколкото съществува в
системата на разделение на властите, е свързано
със законодателството, докато правото на съ-
дебна защита дори при колективни искове по
отношение на подзаконовото правотворчество
на изпълнителната власт не е своеобразно пов-
торение на народно вето, чрез което би могъл да
се изразява народният суверенитет. За разлика
от държавните органи гражданите са носители
на права, а не титуляри на правомощия, чрез
които се реализира държавната власт. В случа-
ите, когато се упражнява пряко, народният суве-
ренитет е неделим между отделните граждани
също както публичната собственост не поражда
отношения на съсобственици между тях. Подоб-
но изискване за правото на защита не съществу-
ва—не е необходимо всички, чиито права са за-
сегнати, едновременно да го упражнят, за да
породи то правния си ефект.
 При разширяването на процесуалната ле-
гитимация следва да се отчитат и други изиск-
вания на правовата държава. Колкото и широ-
ки да са пределите на правото на защита, то
трябва да съхранява баланса с останалите пра-
ва на гражданина, от една страна, и с правата
на всички други граждани, от друга. Неограни-
чеността на обжалването на подзаконовите ад-
министративни нормативни актове може да
създаде несигурност, напрежение в правната
сфера на другите граждани.
 По изложените съображения оспорените
разпоредби от АПК не противоречат на ос-
новния закон.
На основание чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конститу-
цията Конституционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на омбудсмана на Репуб-
лика България за установяване противокон-
ституционността на разпоредбите на чл. 143,
ал. 4 и чл. 186, ал. 1 от Административнопроце-
суалния кодекс (ДВ, бр. 30 от 11 април 2006 г.).
Председател: Румен Янков
16349
РЕШЕНИЕ № 6
от 19 април 2007 г.
по конституционно дело № 3 от 2007 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел: Румен Янков, членове: Васил Гоцев, Люд-
мил Нейков, Лазар Груев, Емилия Друмева,
Владислав Славов, Евгени Танчев, Димитър
Токушев, Благовест Пунев, Пламен Киров,
Красен Стойчев, при участието на секретар-
протоколиста Милена Петрова разгледа в зак-
рити заседания на 12 и 19 април 2007 г. консти-
туционно дело № 3 от 2007 г., докладвано от
съдията Пламен Киров.
Делото е образувано на 29.I.2007 г. по иска-
не на 51 народни представители от XL Народно
събрание за установяване  противоконституци-
онност на § 100, 101, 102, 103 и 104 от преходни-
те и заключителните разпоредби на Закона за
държавния бюджет на Република България за
2007 г. (ДВ, бр. 108 от 2006 г.).
Производството е по чл. 149, ал. 1, т. 2 от
Конституцията. С посочените текстове се из-
менят и допълват действащи закони, както
следва: с § 100—Законът за акцизите и данъч-
ните складове; с § 101—Законът за данък вър-
ху добавена стойност; с § 102—Законът за мер-
ките срещу изпирането на пари; с § 103—Зако-
нът за административните нарушения и нака-
зания, и с § 104—Законът за счетоводството. В
искането се твърди, че § 100—104 от преходни-
те и заключителните разпоредби на Закона за
държавния бюджет за 2007 г. са приети в нару-
шение на чл. 87, ал. 1 и 2 от Конституцията на
Република България, тъй като не са внесени
от народни представители или от Министер-
ския съвет, каквото е изискването на основния
закон. Според народните представители при
гласуването в пленарна зала са нарушени чл. 4,
ал. 1 и чл. 88, ал. 1 от Конституцията, тъй като
посочените текстове са гласувани само на вто-
ро четене, без да са преминали преди това през
задължителното първо четене съгласно изиск-
ването на основния закон на страната. Народ-
ните представители претендират също, че на-
рушавайки чл. 4, ал. 1 от Конституцията, кой-
то прогласява, че България е правова държава
и се управлява според Конституцията и зако-
ните на страната, Народното събрание е до-
пуснало нарушение и на чл. 10 и 11 от Закона
за нормативните актове.