Държавен вестник, бр. 105, 2013 г., стр. 11

БРОЙ  105	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
ническата инфраструктура може да се окаже 
наложително за осъществяване на необходими 
и полезни обекти в национален план, за мест-
ните териториални общности, за отбраната 
и сигурността на страната (например чл. 10, 
ал. 4, т. 3 във връзка с т. 2 ЗУЧК, чл. 64, ал. 1, 
т. 7 ЗУТ) и др. Дюните, които представляват 
по-голяма ценност за обществото, са обект на 
специална, още по-засилена защита. 
Съгласно чл. 10, ал. 4, т. 8 ЗУЧК техни-
ческата инфраструктура в дюните, които са 
част от морския плаж, може да бъде само 
подземна, а в дюните, които са обявени за 
природни забележителности, са забранени 
всякакви дейности, които могат да нарушат 
тяхното естествено състояние или да намалят 
естетическата им стойност (чл. 24 ЗЗТ). Следо-
вателно изключението за изграждане на обекти 
на техническата структура върху пясъчни дюни 
трябва да е поставено под такъв контрол, кой-
то, като съобразява обществения интерес, да 
не допусне случайни, субективни и свързани 
само с икономическа изгода съображения да 
обосноват прилагането на изключението.
Разпоредбата на чл. 17а, ал. 1, т. 2 ЗУЧК 
цели защита от неоправдано от гледна точка 
на обществения интерес застрояване и използ-
ване, което би разрушило и унищожило ланд-
шафта. Затова не е достатъчно да се използва 
като критерий „техническа инфраструктура“ 
по глава четвърта от ЗУТ. Трябва да се под-
чертае необходимостта от предприемането на 
действия и осъществяването на стопански дей-
ности и чрез допълнителен критерий, който да 
покаже изключителността и невъзможността 
по друг начин да се удовлетворят потребно-
сти, свързани с техническото устройване на 
територията, определена като „дюни“.
Конституцията изисква държавната полити-
ка при осъществяване на дейности, свързани 
с околната среда, да бъде съобразена едно-
временно с всички ценности и изисквания 
на чл. 15 от Конституцията. Тази политика 
на интегриране съответства и на определе-
нието, дадено в допълнителните разпоредби 
в Закона за опазване на околната среда – § 1, 
т. 1, която определя околната среда като ком-
плекс от естествени и антропогенни фактори 
и компоненти, които се намират в състояние 
на взаимна зависимост и влияят върху еколо-
гичното равновесие и качеството на живота, 
здравето на хората, културното и историче-
ското наследство, както и на определянето 
в § 1, т. 2 „опазване на околната среда“ като 
комплекс от дейности, които са насочени към 
предотвратяване на деградацията на околната 
среда, към нейното възстановяване, запазване 
и подобряване.
Всяко засягане на интегритета на дюните 
представлява такава деградация на околната 
среда, защото прави невъзможно възобновя-
ването им и уврежда непоправимо природ-
ната среда и природните екосистеми. Този 
окончателен и непредотвратим резултат от 
човешката дейност противоречи на целта на 
правното уреждане на всички въпроси на 
околната среда, регулирането на което следва 
да отговаря на чл. 15 от Конституцията. За-
това и по отношение на т. 2 на чл. 17а ЗУЧК 
важат разсъжденията, направени във връзка 
с първата част на искането по това дело.
Преследваната легитимна цел, каквато 
поначало е изграждането и поддържането на 
надлежна инфраструктура, трябва да е под-
чинена и съобразена с разумната пропорци-
оналност и съвместяване на отношенията от 
икономически и урбанистичен характер с тези 
по съхраняването на природните дадености 
и среда. Общото посочване и определение 
„обекти на техническата инфраструктура“ 
в т. 2 е недостатъчно. Изключението по 
чл. 17а, т. 2 ЗУЧК следва да се допуска само 
в случай на обекти с висока значимост и при 
липса на алтернатива, което ограничение не 
е видно от текста на закона. Когато законът 
установява едно право, трябва да съобразява 
всички обстоятелства и да даде и гаранци-
ите за неговото осъществяване. Характерът 
на това изключение „задължава Народното 
събрание да се възползва от него само когато 
са налице достатъчно сериозни основания 
и основателни причини“ (Решение № 18 от 
1997 г. по к.д. № 12 от 1997 г.). Това прави-
ло с още по-голямо основание следва да се 
съблюдава, когато е установен принцип и се 
допускат изключения. Противното би означа-
вало несъобразяване с нормата на чл. 4, ал. 1 
от Конституцията (Решение № 8 от 1999 г. 
по к.д. № 4 от 1999 г.). Няма съмнение, че 
чл. 17, ал. 1 ЗУЧК установява принципа, а 
изключението трябва да бъде пълно и ясно 
посочено и обосновано в разпоредбата и да 
се отчетат екологичните измерения, за което 
текстът на чл. 17а ЗУЧК не дава гаранции. 
В заключение Конституционният съд 
приема, че чл. 17а, ал. 1, т. 2 ЗУЧК е в про-
тиворечие с чл. 4 и чл. 15 на Конституцията.
По изложените съображения и на основа-
ние чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията на 
Република България Конституционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционни чл. 17, 
ал. 1, т. 6 и чл. 17а, ал. 1, т. 2 от Закона за 
устройството на Черноморското крайбрежие 
(обн., ДВ, бр. 48 от 2007 г.; с посл. изм., бр. 66 
от 2013 г.).
Съдиите Благовест Пунев, Румен Ненков, 
Кети Маркова, Анастас Анастасов са подпи-
сали решението с особено мнение.
Председател:  
Димитър Токушев