Държавен вестник, бр. 106, 2024 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  106
к.д. № 8/2024 г., че „сезирането трябва да е не 
само възможност, а необходимост, произтичаща 
от конкретното дело, което означава, че без 
отговора на поставения въпрос сезиращият 
съд не е в състояние да осъществи конститу­
ционосъобразно правосъдната си функция“.
В конкретния случай Съдът е сезиран във 
връзка с частни граждански дела № 36321/2024 г. 
и № 36337/2024 г. на Софийския районен съд по 
искане от Софийската адвокатска колегия за 
издаване на заповед за незабавно изпълнение 
на решение на дисциплинарния съд при Софий­
ската адвокатска колегия, с което е наложено 
наказание „глоба“. Това производство пред 
Софийския районен съд се води на основание 
чл. 418 от Гражданския процесуален кодекс 
(обн., ДВ, бр. 59 от 20.07.2007 г.; посл. изм. и 
доп., бр. 67 от 9.08.2024 г.) (ГПК).
Допустимостта на искането относно раз­
поредбата на чл. 130, ал. 2 ЗА е обусловена 
от преценка за нейната пряка приложимост 
по делата, във връзка с които е направено 
искането (което впрочем не съдържа съобра­
жения относно приложимостта на посочената 
разпоредба в производствата пред сезиращия 
съдебен състав). Съдът отбелязва, че дори в 
тази му част искането да поставя конститу­
ционен въпрос за тълкуването и прилагането 
на посочената разпоредба в контекста на не­
обходимостта да се гарантира конституционно 
признатото (чл. 56 от Конституцията) право 
на достъп до съд при засягане на правата и 
законните интереси на гражданите и юриди­
ческите лица, този въпрос не е относим към 
предмета на разглежданите от сезиращия съд 
дела. Според чл. 145 ЗА принудителното из­
пълнение на решението, с което е наложено 
дисциплинарно наказание „глоба“, се допуска 
по искане на адвокатската колегия по реда на 
чл. 418 ГПК. В това производство съдът прове­
рява наличието на редовно от външна страна 
основание за издаване на заповед за незабавно 
изпълнение и изпълнителен лист – т.е. наличи­
ето на решение на съответния дисциплинарен 
съд за налагане на дисциплинарно наказание 
„глоба“. Приложимостта на законовата уредба 
на заповедното производство в случая обаче 
означава, че независимо от допуснатото неза­
бавно изпълнение длъжникът, срещу когото 
е издадена заповед за незабавно изпълнение, 
може да подаде възражение, при което креди­
торът следва да предяви иск за съществуване 
на вземането. В такъв случай именно в иско­
вото производство ще подлежи на изследване 
въпросът дали решението на дисциплинарния 
съд е влязло в сила (преценката за наличието 
на основание за ангажиране на дисциплинарна 
отговорност на адвоката се проверява по пътя 
на обжалването) и в този смисъл разпоредбата 
на чл. 130, ал. 2 ЗА би могла да бъде тълкувана 
и прилагана едва в това производство. Съдът 
намира за необходимо да отбележи, че в кон­
кретния случай, според изложеното в самото 
искане, и по двете частни граждански дела 
решенията на първоинстанционния дисципли­
нарен съд са влезли в сила като необжалвани, 
поради което неприложимостта на посочената 
разпоредба от Закона за адвокатурата следва 
и на това самостоятелно основание.
Оспорената разпоредба на чл. 133, ал. 2, изр. 
второ ЗА относно това, че именно адвокатската 
колегия е титуляр на вземането за глобата, 
също не е приложимо право в заповедното 
производство, в което се изследва от външна 
страна един документ, според който адвокат­
ската колегия е титуляр на вземането. Прецен­
ката дали съответната адвокатска колегия е 
титуляр на вземането за глоба е относима към 
евентуалния исков процес за съществуване на 
вземането, тъй като е въпрос на материална 
легитимация на ищеца.
В заповедното производство съдът не прове­
рява дали претендираното вземане съществува, 
а съгласно чл. 411, ал. 2, т. 2 ГПК преценява 
дали актът, който го поражда или удостоверява, 
не е нищожен поради противоречие със закона 
или с добрите нрави, в който случай може да 
откаже да постанови незабавно изпълнение и 
да издаде изпълнителен лист.
Поради изложеното оспорените с разглежда­
ното искане разпоредби на чл. 130, ал. 2 в частта 
„като първа инстанция“ и на чл. 133, ал. 2, изр. 
второ ЗА нямат правно значение за решаването 
на делото по същество. Въпросите в искането 
стоят извън предмета на производството пред 
сезиращия съдебен състав. Основанието за 
отправяне на искане по чл. 150, ал. 2 от Кон­
ституцията е не даването на консултативни 
становища по хипотетични въпроси, които 
евентуално биха могли да възникнат в един 
или друг контекст, а необходимостта сезира­
щият съдебен състав да бъде подпомогнат за 
ефективно и конституционосъобразно реша­
ване на конкретно съдебно дело. В рамките 
на предвиденото в чл. 150, ал. 2 производство 
между конкретното съдебно дело и законовата 
разпоредба, чиято конституционосъобразност се 
оспорва, трябва да има такава връзка на обек­
тивна необходимост за решаването на делото от 
сезиращия съдебен състав, че без произнасяне 
на Конституционния съд да е невъзможно той 
да осъществи конституционосъобразно пра­
восъдната си функция. В конкретния случай 
поради установената по-горе неприложимост 
на оспорените законови разпоредби в произ­
водството пред сезиращия съд такава връзка 
не е налице и затова искането е недопустимо.
По изложените съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията и чл. 19, 
ал. 1 ЗКС Конституционният съд
О П Р Е Д Е Л И :
Отклонява искането на 28-и състав на Со­
фийския районен съд за обявяване на проти­
воконституционност на чл. 130, ал. 2 в частта 
„като първа инстанция“ и на чл. 133, ал. 2, 
изр. второ от Закона за адвокатурата (обн., 
ДВ, бр. 55 от 2004 г.; посл. изм. и доп., бр. 17 
от 26.02.2021 г.).