Държавен вестник, бр. 26, 2024 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  26
– и не може да бъдат преодолени на осно-
вата на наличната практика на КС или чрез 
средствата на съответстващото на Конститу-
цията тълкуване на спорната законова норма.
3. Във всички случаи незаобиколимо е  
изискването съмнението да бъде „основателно“ 
и да бъде мотивирано ясно и изчерпателно в 
акта, с който съд сезира Конституционния съд. 
От конституционната юрисдикция не може 
да се очаква – нито изобщо да се иска – да 
изяснява на сезиращия съд приложимото по 
делото пред него право. Поради това и от-
насяне на въпроса до КС е допустимо само 
след изясняване дали законовата норма, за 
която се иска обявяване на противоконсти-
туционност, попада в обхвата на правото на 
ЕС и при положителен отговор – изясняване 
на всички произтичащи от това последици 
(в частност неприложимост на въпросната 
законова норма поради установено – именно 
от самия съд по делото по същество – проти-
воречие с правото на ЕС). Включително след 
отправянето – когато е необходимо и допус-
тимо – на преюдициално запитване до Съда 
на ЕС относно тълкуването или валидността 
на приложима по делото или относима към 
неговия предмет съюзна правна норма.
Не може да се иска обявяване на проти-
воконституционност на приложима по дело 
пред съд законова норма, без в акта, с който 
сезира КС, сезиращият съд да посочи ясно, 
мотивирано и изчерпателно основателни 
съмнения за конституционосъобразността и 
причините за тези съмнения. В този смисъл 
мотивите на искане от съд до КС трябва да 
водят до заключение в смисъл на „въз основа 
на изложеното настоящият съдебен състав 
достига до извод за противоконституционност 
на… (разпоредба от закон)“.
За добро или лошо, Конституцията не 
предоставя на съдилищата право да искат от 
КС тълкуване на конституционни разпоредби. 
Конституционната юрисдикция не може и 
„първи да обоснове, че поставеният въпрос е 
от значение за решаване на конкретното дело, 
и да определи приложимото право“ – това е 
„задължение на сезиращия съд“, както спо-
ред мен правилно се посочва в настоящото 
определение.
С оглед допустимостта на разглежданото 
по настоящото дело пред КС искане от съде-
бен състав приемам за правилен извода, че 
дори изложеното тук по-широко разбиране за 
изискванията към съдържанието на искането 
не е удовлетворено.
ІІ. Относно „запълването на празноти“ в 
оспорена норма
На второ място, не приемам изразеното 
в настоящото определение на КС разбиране, 
че „допускането за разглеждане по същество 
на основание чл. 149, ал. 1, т. 2 във връзка с 
чл. 150, ал. 2 от Конституцията на искане за 
твърдяна липса на необходима правна уредба 
би означавало Съдът да излезе извън пределите 
на своите правомощия в рамките на инци-
дентния нормен контрол и да се превърне в 
позитивен законодател (Определение № 2 от 
1994 г. по к. д. № 1/1994 г.)“. 
1. Смятам за възможно да се поиска ус-
тановяване на противоконституционност на 
правна норма – именно в нейната действаща 
редакция и именно с оглед на нейното съ-
държание – поради невключването в нея на 
дадени правни субекти, обстоятелства, условия 
и др. Това не би било празнота в правната 
уредба изобщо, а празнота в конкретна правна 
норма (или разпоредба). Една правна норма 
може например да бъде дискриминационна, 
понеже посочва (се отнася за) едни лица, но 
не и за други… Може би е спорно дори дали 
изобщо става дума за „празнота“. Същест-
веното е дали се иска установяване на про-
тивоконституционност на действаща правна 
норма (при сезиране от съд – само законова). 
Евентуалното релевиране на „невключване“/
„изключване“ („празнота“) в тази норма е 
само възможно основание за установяване 
на противоконституционност, преценката по 
което е предмет на произнасянето от КС по 
същество. В тази хипотеза попада според мен 
настоящият случай и искането не следваше 
да бъде отклонявано на това основание.
Не всяка „празнота“ в една правна норма 
представлява правен порок, още по-малко 
основание за установяване на противокон-
ституционност. Ако обаче в произнасянето 
си по същество КС установи, че в тази своя 
редакция оспорената норма противоречи на 
Конституцията, той ще прогласи именно и 
само това. Неговото произнасяне не „запълва“ 
празнотата, а само я констатира и определя 
като несъответна на Конституцията. Различен 
е случаят, когато КС прави съответстващо 
на Конституцията тълкуване, съхраняващо 
оспорената норма – макар и в този случай да 
намирам за спорно дали може да се мисли 
за „запълване на празнота“. 
2. Разбира се, вярно е, че „…съгласно 
чл. 62, ал. 1 от Конституцията законодател-
ната власт се осъществява единствено от 
Народното събрание“ и „Конституционният 
съд не е компетентен да замества волята на 
законодателя със свое решение, нито да дава 
указания на Народното събрание каква правна 
уредба да създава“. В този смисъл споделям 
и разбирането (изразено в Решение № 3 от 
28.04.2020 г. по к. д. № 5/2019 г.), че обявя-
ването на противоконституционност на една 
норма не „възстановява“ нейната „предходна 
редакция“ (когато има такава) – това вече