Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 164

СТР.  164	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  67
на противоконституционност на разпоредбата 
на § 31, ал. 2 ПЗР на ЗИДНПК, предвиждаща 
приложимост на предвидения в чл. 33, ал. 3 
ЗСВ ред по отношение на неприключилите 
при влизане в сила на закона производства 
по чл. 30, ал. 2, т. 2 и 6 ЗСВ. Както вече беше 
обосновано, преценката за мнозинството, 
с което пленумът на ВСС приема решение 
да предложи на президента назначаване и 
освобождаване на главния прокурор (а тези 
съображения са относими в същата степен и за 
приемането на такова решение по отношение 
на председателите на върховните съдилища, 
както и за прекратяване на мандата на изборен 
член на ВСС), принадлежи на законодателя. 
Тази негова дискреция му дава свобода и да 
уреди въпроса за мнозинството, с което се 
приема решение за отправяне на предложение 
до президента за освобождаване на председа­
телите на върховните съдилища и на главния 
прокурор, макар и същите да са били избрани 
с различно, предвидено в закона (по-голямо 
или по-малко) мнозинство. Това се отнася и 
до заварените от новия закон производства. 
Съдът не споделя поддържаната от вносите­
ля теза, че предвидената в оспорения закон 
възможност „избран с квалифицирано мно­
зинство главен прокурор, да бъде освободен 
с по-малко мнозинство […] противоречи на 
принципа на материалната справедливост, 
която е базов елемент на правовата държава“. 
Следва да се има предвид във връзка с това, 
че както уреждането, така и преуреждането 
на процедурата за избор и освобождаване на 
ръководителите на съдебната власт попадат в 
обхвата на законодателната преценка, при кое­
то именно процесуалноправните разпоредби 
винаги проявяват „несъщинско обратно дейст­
вие или незабавно действие на новия закон“ 
спрямо заварените „висящи производства, при 
които юридическите факти са възникнали в 
миналото, но не са настъпили правните им 
последици“. В този смисъл разпоредбата на 
§ 31, ал. 2 ПЗР на ЗИДНПК не е самостояте­
лен източник на правило за поведение, чиято 
конституционосъобразност да се преценява на 
собствено основание, а единствено се явява 
проекция на установената в Основния закон 
компетентност на законодателната власт да 
урежда със закони обществените отношения, 
при което „законодателят е овластен да опреде­
ли свободно въпроса за границите на действие 
на законите във времето и по отношение на 
правоотношенията, които са възникнали при 
действието на отменения закон, но ще бъдат 
решени при действието на новия закон“, кое­
то „винаги е обусловено от съображения за 
справедливост и целесъобразност“ (Решение 
№ 4 от 2014 г. по к.д. № 12/2013 г.). 
По изложените съображения Конститу­
ционният съд намира, че оспорените раз­
поредби на чл. 33, ал. 3, чл. 173, ал. 11 и 12 
ЗСВ и § 31, ал. 2 ПЗР на ЗИДНПК не са 
противоконституционни.
IV. Относно реда за разглеждане на дела за 
престъпления, извършени от главния прокурор 
или от негов заместник – чл. 411а – 411и НПК; 
чл. 30, ал. 5, т. 21 и 22 и ал. 7, чл. 33, ал. 3, 
чл. 112, ал. 6, чл. 147, ал. 7, чл. 173, ал. 11 и 12, 
чл. 173а, чл. 230, ал. 1, изр. трето и чл. 230а 
ЗСВ; § 31, ал. 2 от ПЗР на ЗИДНПК
1. Общи бележки 
Тази група разпоредби въвеждат специален 
ред за разследване на престъпления, извършени 
от главния прокурор или от негов заместник. 
Те съдържат правила относно конституиране 
на прокурора, разследващ главния проку­
рор, неговото освобождаване, възложените 
правомощия и осъществяването им, както и 
относно контрола, упражняван по отношение 
на него от прокурор, назначен за заместник на 
главния прокурор (по-нататък наричан „кон­
тролиращ прокурор“), съответно – неговото 
освобождаване, възложените правомощия и 
осъществяването им.
2. По отношение на оспорените разпоредби 
на чл. 30, ал. 5, т. 21 и 22 и ал. 7, чл. 112, 
ал. 6, чл. 147, ал. 7, чл. 173а, чл. 230, ал. 1, 
изр. трето и чл. 230а ЗСВ
Обобщено тази група законови разпоредби 
се отнася до назначаването, статуса и дейността 
на съдията, на когото е възложена функцията 
на прокурор по разследване на престъпления, 
извършени от главния прокурор или негов за­
местник, както и на съдията от наказателната 
колегия на ВКС, назначен за заместник на 
главния прокурор, който осъществява контрол 
върху действията на прокурора за разследва­
нето на престъпления, извършени от главния 
прокурор или от негов заместник.
Според вносителя законодателното разре­
шение за назначаване на съдия като прокурор, 
който да разследва извършени от главния 
прокурор или негов заместник престъпления, 
е несъвместимо с Основния закон, тъй като 
„съдията не притежава прокурорски функции и 
не би могъл да бъде оправомощен с извънредни 
такива без съществени промени в Основния 
закон“, а „ангажирането на съдии с подобна 
неприсъща дейност противоречи на статута 
им“. Поддържа се също, че предвидената в 
чл. 30, ал. 5, т. 21 и 22 ЗСВ „обвързана компе­
тентност на прокурорската колегия на ВСС да 
назначи съдията, определен по реда на чл. 112, 
ал. 6 ЗСВ, на длъжност прокурор във ВКП“, 
е в „колизия със защитената от чл. 117, ал. 2 
от Конституцията независимост на прокура­
турата“, която се превръща в „изпълнител на 
чужда воля“, като се отнема „независимостта 
є при вземане на решения“. Заявява се, че 
„разпоредбите относно статута, избирането и 
правомощията на двете фигури притежават 
елементи на такива с извънреден характер“, с 
което се обосновава противоречие с чл. 4, ал. 1 
от Конституцията. Относно разпоредбите на 
чл. 230, ал. 1 и чл. 230а ЗСВ се поддържа, че 
в нарушение на чл. 6, ал. 2 от Конституцията