Държавен вестник, бр. 41, 2021 г., стр. 13

БРОЙ  41	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
ната следствена служба, който е начело на 
специфична структура и който като фигура 
също не е упоменат в Конституцията.
Аргументът, че „особеният прокурор“ би 
останал без работа, със сигурност не е кон-
ституционен. Той по-скоро отразява обичайно 
надничарско разбиране за работата на държав-
ните институции. Следва само да се отбележи, 
че демокрацията познава институции, като 
например в някои страни президентската, 
конституционноправната, както и някои 
надзорни, които при спокойни обстоятелства 
би било възможно да не извършват актове с 
месеци, но съществуването им е гаранция, а 
самата им възможност за намеса – от огром­
но значение – за демократичните процеси в 
страната. В конкретния случай опасенията, че 
„особеният прокурор“ може да не си е заслужил 
надницата, едва ли са оправдани – очакването 
главният прокурор да извършва престъпления 
ежеседмично очевидно съществува у мнозина 
и неизбежно ще доведе до множество жалби, 
които, колкото и да са неоснователни, ще му 
отворят достатъчно работа.
По доводите за противоконституционност 
според група Б:
Поддържа се, че в нарушение на принци-
пите на равенството пред закона (чл. 6, ал. 2 
от Конституцията) и на правовата държава 
(чл. 4, ал. 1 от Конституцията) чл. 411а, 
ал. 4 постановява, че делата срещу главния 
прокурор са подсъдни на специализирания 
наказателен съд, който с това се превръща 
(?!) (няма как и преди да е имал това качест-
во) в извънредно съдилище по чл. 119, ал. 3 
от Конституцията. Очевидно, че този довод 
смесва понятията лице и функция. Главният 
прокурор е посочен в тази разпоредба не в 
качеството си на лице, а в качеството си на 
носител на държавна функция. Такова е по-
ложението и с всички „лица“, т.е. носители 
на държавна функция в ал. 1, т. 4 от същия 
чл. 411а. По тази причина и твърденията за 
противоречие с чл. 4, ал. 1 и с чл. 6, ал. 2 
са несъстоятелни, а това за противоречие с 
чл. 119, ал. 3 – напълно нелогично.
Следва да се има предвид, че ограниче-
нието на обсега на ал. 1 според предмета 
на обвинението не изразява някакъв кон-
ституционен принцип (малозначимост на 
някои от съдилищата, на които могат да 
се предоставят по-малозначими дела), а е 
въпрос на правна икономия. Принципът на 
правовата държава не страда от това, че об-
ществено значим ресурс би могъл (във все 
пак изключителната хипотеза за престъпна 
дейност на главния прокурор, каквато едва 
ли би се реализирала ежеседмично или дори 
ежемесечно) да бъде впрегнат за решаване 
на не толкова специализиран проблем, стига 
това да гарантира в по-голяма степен неза-
висимостта на съответните институции – по-
добна свръхквалификация защитава както 
независимостта на „особения прокурор“, така 
и самия главен прокурор.
По доводите за противоконституционност 
според група В:
Действително разпоредбата на чл. 213а, 
ал. 2 от НПК въвежда ред за обжалване на 
отказа на „особения прокурор“ да образува 
дело, различен от реда за обжалване на всички 
други такива откази, т.е. въвежда различен 
процесуален ред за актове, които по правната 
си природа са идентични с другите. Според 
вносителя това види се създава неравенство. 
Законодателят единствен има право да избира 
какви процедури и с какви вариации по тях 
да въвежда в процесуалните закони. Въпросът 
следователно е единствено: накърнява ли тази 
процедура с нещо принципа на правовата дър-
жава или други конституционни принципи, в 
частност равенството пред закона.
Очевидният отговор на втората част от 
въпроса е, че ако не беше предвидена ни-
каква процедура за обжалване (тъй като за 
особения прокурор по-висшестоящ прокурор 
по тези производства няма), възражението 
за неравенство би било основателно. Затова 
защото Конституцията поставя носителя на 
тази функция в особено положение, затова и 
мерките за реализиране на равенството пред 
закона са особени. Целта на новата фигура 
е премахване на неуязвимостта на главния 
прокурор (инспирирана от решението на 
ЕСЧП) и следователно би било неуместно да 
се даде възможност на особения прокурор да 
я затвърди с един необжалваем отказ (докол-
кото по-високостоящ прокурор по такива дела 
няма). Именно за да се избегне този риск е 
необходима проверка по пътя на обжалването и 
законодателят е избрал тя да бъде осъществена 
от особено независим (несвързан с вътреш-
ната йерархия на прокуратурата) орган. Да 
се твърди, че с това се нарушава равенството 
пред закона, е несъстоятелно.
Остава въпросът за евентуално наруше-
ние на принципа на правовата държава. В 
българската Конституция не съществува 
текст, който да специфицира какви форми 
на обжалване на актове и какви вариации по 
тях са допустими и какви – не. Напротив, и 
според разпоредбата на чл. 122, ал. 2 от Кон-
ституцията „Редът за упражняване правото на 
защита се определя със закон.“ Разпоредбата 
на чл. 30 от Конституцията също не поставя 
ограничения в това отношение. При това 
положение Конституционният съд не може 
да си присвои правото да забранява специ-
фични подходи, които законодателят е избрал 
съобразно преценката си за спецификите на 
урежданата материя.
С оглед на всички тези съображения не 
мога да приема заключенията на мнозин-
ството и заявявам особеното си мнение по 
к. д. № 4/2021 г.
Конституционен съдия: 
Филип Димитров
3075