Държавен вестник, бр. 58, 2022 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  58
Решение № 8 от 2017 г. по к. д. № 1 от 2017 г., 
Решение № 1 от 2018 г. по к. д. № 3 от 2017 г., 
Решение № 5 от 2018 г. по к. д. № 11 от 2017 г., 
Решение № 14 от 2020 г. по к. д. № 2 от 2020 г, 
Решение № 8 от 2021 г. по к. д. № 9 от 2020 г. 
Във връзка с това отговорът на въпроса дали 
изборът на председател на КЕВР е извършен 
в противоречие с принципа на правовата дър­
жава зависи и от преценката за наличието на 
конституционно защитими правни очаквания 
на правните субекти. 
Конституционният съд е имал възможност 
да се произнесе, че „Конституцията, като 
предоставя на Народното събрание законо­
дателната власт…, му признава правото да 
преценява целесъобразността от приемането, 
изменението, допълнението или отмяната на 
един или друг закон или негова разпоредба. 
… Единствено Народното събрание има власт 
да решава дали и как да регулира обществе­
ните отношения, които се поддават на трайна 
уредба…“ (Решение № 10 от 2009 г. по к. д. 
№ 12 от 2009 г.). В същото, а и в други свои 
решения (Решение № 5 от 2000 г. по к. д. № 4 
от 2000 г., Решение № 10 от 2012 г. по к. д. 
№ 15 от 2011 г., Решение № 3 от 2016 г. по
к. д. № 6 от 2015 г.) Конституционният съд 
се придържа към тезата, че единствените 
възможни ограничения по отношение на това 
правомощие са само тези, които се съдържат 
в самата Конституция, закрепени като права 
на гражданите или нейни основни принципи. 
Според константната практика на съда нито 
надеждата, че ще се съхрани благоприятен 
правен режим, нито надеждата за ненастъпване 
на неблагоприятен такъв са оправдани правни 
очаквания (Решение № 5 от 2017 г. по к. д. 
№ 12 от 2016 г.). В контекста на настоящото 
дело не може да се твърди, че правните субекти 
имат легитимно правно очакване законода­
телят да им гарантира, че съдържанието на 
установените в закона права и условията за 
тяхното придобиване и упражняване не под­
лежат на промяна (Решение № 8 от 2017 г. по 
к. д. № 1 от 2017 г.), тъй като принципът на 
правна сигурност не може да се идентифицира 
с абсолютно недопускане на промяна в дейст­
ващата законодателна рамка на дадена сфера 
на обществени отношения (Решение № 5 от 
2018 г. по к. д. № 11 от 2017 г.). 
Същевременно обаче по отношение на 
законодателя несъмнено важи задължението 
да приема правна уредба, която е ясна, точна 
и непротиворечива, за да бъде годна да ре­
гулира обществените отношения. Правовата 
държава „във формален смисъл“ е държава 
на правната сигурност, където съдържание­
то на правния ред е ясно и недвусмислено 
определено и функционират механизми и 
институции, които гарантират спазването на 
правните предписания. В тази рамка кла­
сически компонент на правовата държава е 
принципът на законността: всички носители 
на държавна власт в държавата трябва да се 
подчиняват на действащото право. Спазването 
му гарантира недопускането на произвол в 
държавата. Свързано със законосъобразност­
та на държавните дейности е изискването за 
тяхната предвидимост, последица от което е 
правната сигурност. Правовата държава озна­
чава еднакво подчиняване на всички правни 
субекти на правото. Следователно законът 
трябва да е в състояние да ръководи поведени­
ето на всеки (Решение № 9 от 1994 г. по к. д. 
№ 11 от 1994 г., Решение № 5 от 2000 г. по к. д.
№ 4 от 2000 г., Решение № 5 от 2002 г. по к. д. 
№ 5 от 2002 г., Решение № 1 от 2005 г. по к. д. 
№ 8 от 2004 г., Решение № 8 от 2012 г. по к. д. 
№ 16 от 2011 г., Решение № 13 от 2012 г. по к. д.
№ 6 от 2012 г., Решение № 3 от 2014 г. по к. д.
№ 10 от 2013 г., Решение № 12 от 2016 г. по к. д.
№ 13 от 2015 г., Решение № 8 от 2017 г. по к. д.
№ 1 от 2017 г., Решение № 8 от 2020 г. по к. д.
№ 14 от 2019 г. и др.). В противен случай 
възниква рискът сериозно да се затрудни 
правоприлагането и изпълнението на закона 
(Решение № 13 от 2021 г. по к. д. № 12 от 
2021 г.). Парламентът изглежда се е ръководил 
от промяната, която е приел по отношение на 
кандидата за председател на КЕВР, с което 
е проявил недопустима непоследователност, 
въвеждайки изисквания, които към момента 
на предлагане на кандидатури не са могли да 
бъдат изпълнени. В случая липсата на изрична 
правна норма в преходните и заключителните 
разпоредби на ЗИДЗЕ, която да указва кои 
материалноправни изисквания за заемане на 
длъжността „председател на КЕВР“ са при­
ложими към започналата и неприключила 
процедура за избор, създава предпоставки за 
неяснота у правните субекти, на които принад­
лежи инициативата да предлагат кандидатури 
за тази длъжност. Безспорна е принципната 
позиция, че при липса на конкретна законо­
ва разпоредба, указваща друго, всеки правен 
субект е длъжен да съобразява поведението 
си само със закона, който е в сила към мо­
мента на извършване на конкретно действие 
или упражняването на конкретно право. При 
това положение, от една страна, с оглед зако­
носъобразното протичане на процедурата по 
избор правните субекти са били длъжни да 
съобразят при номинирането на кандидати 
изискванията за заемане на длъжността „пред­
седател на КЕВР“, предвидени в действащата 
нормативна уредба в рамките на периода на 
предлагане на кандидатури (21.01.2022 г. – 2
6.01.2022 г.), която е редакцията на § 1, т. 59 
ДР на ЗЕ – обн., ДВ, бр. 17 от 2015 г., в сила 
от 6.03.2015 г. От друга страна, към момента 
на оценка на кандидатурите и извършване на 
финален избор са приложени различни, нови 
критерии (§ 1, т. 59 ДР на ЗЕ – обн., ДВ, бр. 9 
от 2022 г., в сила от 1.02.2022 г.), които не са