Държавен вестник, бр. 36, 2006 г., стр. 47

Б Р О Й  36
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  47
нията на ЗИН и Конституцията, доколкото тай-
ната на кореспонденцията извън срещите меж-
ду адвокат и обвиняем не е гарантирана, както
това предвижда Конституцията в чл. 30, ал. 5,
изречение второ.
* * *
В становищата на почти всички страни по
това дело аргументацията за или против кон-
ституционността на чл. 132г, ал. 3 ЗИН се осно-
вава и върху дословно възпроизвеждане или тъл-
куване на чл. 8 ЕКЗПЧОС, както и на съответ-
ната юриспруденция на ЕСПЧ.
Въпреки че няма искане по чл. 149, ал. 1, т. 4
от Конституцията, Конституционният съд на-
мира за необходимо да изясни съотношението
между чл. 132г, ал. 3 ЗИН, чл. 8 ЕКЗПЧОС и
чл. 34 от Конституцията.
 Текстът на чл. 8 ЕКЗПЧОС и юриспруден-
цията на ЕСПЧ не третират тайната и непри-
косновеността на кореспонденцията като абсо-
лютно право.
 Показателно е, че свободата на личния и
семейния живот, жилището и тайната на корес-
понденцията не са сред неотменимите права,
изброени в чл. 15, т. 2 ЕКЗПЧОС.
 Наред с това според чл. 8, ал. 2 ЕКЗПЧОС
намесата от страна на държавните органи в
сферата на свободата на кореспонденцията е
оправдана при наличието на две кумулативни
предпоставки:
—да е предвидена в закон (френската вер-
сия на Конвенцията изрично въвежда необхо-
димостта от законодателна уредба на ограни-
ченията на свободата на кореспонденцията), и
—да е необходима в демократичното общест-
во, в интерес на националната или обществена-
та сигурност, икономическото благосъстояние
на страната;
за предотвратяване на безредици и престъп-
ления;
за защита на здравето и морала, или
за защита правата и свободите на другите.
С приемането на чл. 132г, ал. 3 ЗИН българ-
ският законодател е отговорил на изискването на
ЕКЗПЧОС ограничението на неприкосновеността
на кореспонденцията да е предвидено в закон.
Това обаче е необходимо, но не и само по себе си
достатъчно условие, оправдаващо проверката и
контрола на кореспонденцията на задържаните
без санкция от съдебните власти. Практиката на
ЕСПЧ по чл. 8 ЕКЗПЧОС винаги е била насоче-
на срещу дискрецията на държавните органи, ко-
гато ограничаването на тайната на кореспонден-
цията не е било оправдано от гледна точка на
изрично посочените основания, а именно гаран-
тиране на националната или обществената си-
гурност и икономическото благосъстояние на
страната, за предотвратяване на безредици и прес-
тъпления, за защита на здравето и морала или за
защита правата и свободите на другите. Наред с
това ЕСПЧ не е приемал като оправдани от чл. 8
личния живот и кореспонденцията в чл. 8, Бъл-
гарската конституция формулира защитата на
тези основни човешки права в самостоятелни
текстове. Наистина в социално-философски
план свободата има интегрален характер и на-
рушението на всяко от основните права на една
личност или група лица засяга, макар и косве-
но, и останалите права на същите правни субек-
ти. В конституционно правен аспект, след като
неприкосновеността на личния живот и на ко-
респонденцията са предмет на самостоятелно
уреждане, то съотносимостта на чл. 132г, ал. 3
ЗИН следва да се анализира от гледна точка на
съответния конституционен текст, а не напри-
мер и с политическите права, каквото е право-
то на мнение по чл. 39, ал. 1 на Конституцията,
или пък със свободната стопанска инициатива
по чл. 19 от Конституцията, доколкото непри-
косновеността на кореспонденцията би могла
да окаже влияние и върху тях.
IV
Относно твърдяната противоконституцион-
ност на чл. 132г, ал. 3 ЗИН с чл. 30, ал. 5 от
Конституцията
 Атакуваната разпоредба на чл. 132г, ал. 3 ЗИН
е в противоречие и с чл. 30, ал. 5 от Конституци-
ята, която предвижда, че тайната на съобщения-
та между защитника и защитавания е непри-
косновена. Съдържанието на конституционната
норма не се ограничава до комуникацията между
адвоката и обвиняемия по време на техните сре-
щи, а се отнася до всички форми на размяна на
информацията между тях. Ето защо Конституци-
онният съд не би могъл да сподели изразеното
становище от министъра на правосъдието, че про-
верката на кореспонденцията не нарушава връз-
ката между обвиняемия или подсъдимия, спрямо
когото е взета мярка за неотклонение задържане
под стража, доколкото по време на срещите по-
между им те имат право да предават или да полу-
чават писмени материали, които не се проверя-
ват. Обстоятелството, че по време на срещи меж-
ду адвоката и обвиняемия администрацията не
извършва проверка на писмените материали,
обхваща само част от случаите, когато биха били
възможни нарушения на неприкосновеността на
кореспонденцията, и по този начин не създава
гаранция срещу всички възможни нарушения.
 В този смисъл е и практиката на Европейския
съд по правата на човека (ЕСПЧ), като в делото
Кембъл изрично се отбелязва, че поради приви-
легирования характер на тази кореспонденция
отварянето на писмо до или от адвоката би могло
да се извърши само след съществуването на осно-
вателна причина за незаконно съдържание на
писмото (Campbell v. the UK, 25.III.1992).
 Конституционният съд намира, че разпоред-
бата на чл. 132г , ал. 3 ЗИН противоречи на
чл. 30, ал. 5 от Конституцията. В случая се про-
явява частично несъответствие между изисква-