Държавен вестник, бр. 13, 2017 г., стр. 26

СТР.  26	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  13
телно проведени във всички разпоредби на 
закона. Връщането му за ново обсъждане има 
потенциала да консолидира общественото 
мнение и да събере подкрепа по фундамен-
тални въпроси, които ще са определящи за 
бъдещото развитие на нашето общество и 
държава. Упражнявам конституционното си 
правомощие с ясното разбиране, че не са 
нужни прибързани, а обмислени, работещи 
и перспективни решения, в които водеща е 
грижата за икономическата основа на дър-
жавата и националната є сигурност, като се 
имат предвид следните мотиви:
1. В чл. 4 са записани основните начала при 
възлагането на концесия, като в ал. 1 изрично 
са прогласени принципите на публичност, 
прозрачност, пропорционалност, равнопоста-
веност и недопускане на дискриминация. В 
ал. 2 обаче е установено правилото, че „Прин-
ципите на публичност и прозрачност може 
да бъдат ограничени в случаите, определени 
със закон“. Така законът ясно предвижда, че 
заложените в него водещи принципи могат 
да бъдат ограничавани и това е въздигнато 
като норма, а не като изключение, каквото 
би следвало да представлява по същността си. 
Такова законодателно решение на практика 
изключва публичността и прозрачността като 
основни положения на законовата уредба, 
въпреки че систематично е обхванато в избро-
яването на принципите. Това „двойно дъно“ 
в закона се допълва и от липсата на строго 
определени предпоставки, при наличието 
на които ограниченията биха могли да се 
приложат. Според Решение № 8 от 2012 г. на 
Конституционния съд „Държавата е правова, 
когато се управлява според Конституцията и 
законите, а те, от своя страна, трябва да са 
ясни, точни и непротиворечащи на Конститу-
цията“. Неяснотата в тази част на законовата 
уредба, съчетана с противоречието между 
ал. 1 и ал. 2 на чл. 4, нарушава принципа на 
правовата държава.
2. В нарушение на принципа на правовата 
държава, прогласен в чл. 4, ал. 1 от Конститу-
цията, разпоредбата на чл. 8, ал. 2 от Закона 
за концесиите противопоставя „ползата на 
обществото“ и „ползата на публичния орган“ 
при концесията за услуга. Алтернативата „в 
полза на обществото или на публичния орган“ 
е немислима, защото означава, че публичният 
орган може да има полза от концесията за 
услуга, а обществото не. Такива неточности 
са чужди на доброто законодателство, особено 
когато законът си поставя за цел да осигури 
„услуги от обществен интерес“, „задоволяване 
на обществени потребности“, „защита на ин-
тереса на гражданите и обществото“, изрично 
предвидени в чл. 2 от Закона за концесиите.
Противопоставянето, съдържащо се в чл. 8, 
ал. 2 между „ползата на обществото“ и „ползата 
на публичния орган“, е несъвместимо с целта 
на закона. То е в разрез и с разбирането за 
правовата държава, което изисква законите 
да са ясни, точни и непротиворечиви.
3. С чл. 17, ал. 2 от приетия Закон за кон-
цесиите функциите на концедент за държавна 
концесия се възлагат пряко на министър, а не 
на Министерския съвет, който е концедент по 
досегашната уредба. Това правило се проявява 
в редица други разпоредби на закона. Според 
мотивите към законопроекта тази промяна 
засилва оперативната самостоятелност на 
министрите при осъществяване на функциите 
им, свързани с концесиите. 
Новото законодателно решение обаче не 
може да се разглежда изолирано от разпоред-
бата на чл. 106 от Конституцията на Република 
България, която изрично възлага на Минис-
терския съвет да организира стопанисването 
на държавното имущество. Действията по 
възлагане на държавна концесия са част от 
организацията на стопанисването на дър-
жавното имущество. Оправдано е концедент 
да бъде висшият орган на изпълнителната 
власт – Министерският съвет. Това създава 
по-широки гаранции и е в унисон с орга-
низационната функция на правителството, 
която би позволила по негова преценка да се 
овласти друг орган. Процесът на вземане на 
решение от Министерския съвет гарантира 
по-голяма съгласуваност и възможност за 
отчитане на всички обстоятелства от зна-
чение на конкретния случай. В новия закон 
Министерският съвет е лишен от водещата 
позиция по възлагане на концесии, необходима 
за балансирането на обществения интерес във 
всички сфери на държавното управление. Тези 
важни функции са прехвърлени на отделен 
министър. Предвид дългосрочните и сериозни 
икономически и социални последици, свърза-
ни с концесиите, концедент би следвало да е 
най-висшият орган на изпълнителната власт.
4. С чл. 17, ал. 3 от Закона за концесиите 
е предвидено функциите на концедент за 
общинските концесии да се изпълняват от 
кмета на общината. Така организацията на 
стопанисването на общинската собственост 
е оставена на преценката на кмета, който е 
орган на изпълнителната власт, а не както 
досега, на преценката на общинския съвет, 
който е орган на местното самоуправление.
Местното самоуправление се проявява в 
правото и реалната възможност на гражданите 
и избраните от тях органи да решават само­
стоятелно всички въпроси от местно значение, 
които законът е предоставил в тяхна компе-
тентност. Тази възможност се осъществява 
чрез избраните от гражданите представители 
в общинския съвет. Доколкото обектите на 
концесия са от обществен и значим интерес 
за всички граждани на съответната община, 
концедент следва да е общинският съвет.