Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
Орсов „от публикуваните в правно-информа­
ционните системи над 3,2 млн. съдебни акта, 
само в десетина съдът е отказал да приложи 
„заварен“ закон поради противоречие с кон­
ституционни разпоредби28. Това със сигурност 
не съответства нито на духа, нито на буквата 
на КРБ и изисква промяна… 
4. Затова си позволявам да твърдя, че от 
духа на КРБ и в частност от чл. 5, ал. 1 и 2 
произтича, че всеки съдия трябва да се смята 
овластен – директно от Конституцията! – да 
прилага пряко всяка конституционна норма 
(респ. да решава делата първо по силата на 
самоизпълнимите конституционни норми) и 
сам да преценява съответствието на всеки за­
кон с КРБ и сам да прогласява (очевидно inter 
partes) установено противоречие (като оставя 
неприложена всяка законова норма, за която 
установи, че противоречи на конкретна норма 
или на духа на Конституцията). Евентуално и 
със задължение незабавно да уведомява за това 
съответния върховен съд. В случай на съмнение 
относно конституционосъобразността – да от­
нася въпроса по предвидения ред до ВКС/ВАС, 
за да може ВКС/ВАС да отнесе въпроса до КС. 
4.1. Ако съдилищата могат да осъществя­
ват своевременно конституционен контрол, 
то и последиците от действието на противо­
конституционните закони биха били силно 
ограничени, което в голяма степен решава 
въпросите и за поправянето на причинените 
от действието им вреди, и за действието на 
решенията на КС във времето… 
4.2. И още нещо: едно подобно разбира­
не би насърчило отговорността на НС. При 
сегашното положение НС не само е практи­
чески безконтролно (освен ако – в редките 
случаи – някой от субектите по чл. 149 от 
КРБ не сезира КС), но и не понася никакви 
последици, ако приеме противоконституционен 
закон29. Възможността обаче един такъв закон 
веднага да бъде оставен без правно приложение 
(от първия съдия, който трябва да го приложи) 
би дисциплинирало Народното събрание.
В заключение, смятам, че такова тълкуване 
не би било тълкуване contra legem, а съобра­
зяване с принципите на правова държава и 
върховенство на Конституцията – и по-общо 
с духа и смисъла на правовата държава.
28 Зл. Орсов, цит. съч. 
„Няма публикувани решения на Върховния 
касационен съд (ВКС), в които да е отказано 
прилагането на закон, приет след влизането в 
сила на Конституцията (13 юни 1991 г.), поради 
неконституционосъобразност. Има обаче поне 
три определения, с които ВКС отказва да допусне 
касация“ – М. Екимджиев, цит. съч.
29 „Тъй като КС не действа служебно, а субек­
тите, които могат да го сезират, не извършват 
цялостен мониторинг на законодателството, 
практически няма защита срещу лавината про­
тивоконституционни норми, приети „на тъмно“, 
без предварителна оценка за въздействието и без 
„задължително“ обществено обсъждане.“ – М. 
Екимджиев, цит. съч.
Затова си позволявам да смятам, че би 
било добре при следваща възможност КС 
да закрепи подобно виждане. Включително 
защото с Решение № 3 от 2020 г. направи 
изключително съществена крачка напред и 
следва да се смята, че отваря широко вратата за 
още по-пълно гарантиране на върховенството 
на Конституцията и нейното непосредствено 
действие. За да се превърне правовата държава 
от принцип в несъмнена реалност.
5. И струва ми се несъмнено, че правна­
та общност в България отдавна е узряла за 
подобно виждане. „Почти без изключение в 
литературата се изказва становището, че въз­
можността да бъде сезиран КС от решаващи 
съдебни състави трябва да бъде радикално 
разширена, като такова право се даде и на 
апелативните, а може би и на окръжните 
съдилища“30.
Още проф. Н. Неновски предлага възмож­
ност за сезиране на КС от по-ниско стоящите 
съдилища (поне) само когато се засягат основни 
граждански права и свободи. Позволявам си 
да смятам обаче, че (отделно от общия въпрос 
за гарантиране на върховенството на Консти­
туцията) права на правните субекти реално 
предоставят и разпоредби на Конституцията, 
които не закрепват изрично основни права – и 
на първо място всички норми, закрепващи 
конституционни принципи: всеки трябва да 
може да получи неприлагане на закон, про­
тиворечащ на който да е конституционен 
принцип, напълно независимо от въпроса за 
основните права31.
30 Както твърди проф. П. Пенев (цит. съч.), по­
сочвайки „Идеята за първи път бе лансирана 
от Ж. Сталев и Н. Неновски, а впоследствие 
намери и по-широка поддръжка“. Той посочва 
също Д. Радев, Конституционно правораздаване и 
конституционносъобразност, Съвременно право, 
бр. 1/1994 г., стр. 104; Е. Друмева, Конституци­
онното правосъдие в системата на разделените 
власти, сб. „Конституционният съд в демокра­
тичната държава“, стр. 28 и сл. 
Самият проф. Пенев предлага „да се даде право 
на апелативните (евентуално и на окръжните) 
съдилища да сезират КС, когато констатират 
противоконституционност на законови разпо­
редби в качеството им на приложимо право по 
конкретно дело“, но предпазливо предлага „да се 
обмисли въпросът дали това да се отнася само 
за закони, имащи отношение към основни права 
и свободи на гражданите“, което намирам за 
недостатъчно, макар и все пак крачка напред.
31 В този смисъл съм си позволявал системно 
да настоявам за широк прочит на активната 
легитимация пред КС на омбудсмана, респ. за 
допускане на негови искания, дори когато се 
позовава само на конституционен принцип (най-
често принципа на правова държава по чл. 4, 
ал. 1 от К), като се има предвид, че практиката 
на КС по този въпрос е противоречива…