Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
могли да разчитат на достъп до решаващата 
фаза на касационното производство, но не са 
го получили. 
Поддържаме твърдението, съдържащо се 
в искането на състава на ВКС, че критерият 
„очевидна неправилност“ не съответства на 
правомощието на съда да дава защита на 
правата и законните интереси на гражданите 
и юридическите лица (чл. 117, ал. 1 Конститу-
цията) и на правото на защита на гражданите 
и юридическите лица във всички стадии на 
процеса (чл. 122, ал. 1 Конституцията). На-
пълно основателно е посоченото в искането 
до Конституционния съд, че разпоредбата на 
чл. 280, ал. 2, пр. 3 ГПК ограничава правото 
на защита на една от равнопоставените страни 
в гражданския процес. 
Приемаме, че чрез служебна намеса и 
допускане до касация на въззивно решение, 
без да е мотивирано от обжалващия в из-
ложението към касационната жалба и при 
неясно съдържание на критерия „очевидна 
неправилност“, се достига до необосновано 
с оглед на възприетия модел на касационно 
обжалване разширяване приложното поле на 
касационното обжалване, защото се прибавя 
още едно основание, необвързано от предпос-
тавките по чл. 280, ал. 1 ГПК. 
Вероятно атакуваното изменение на проце-
суалния закон е продиктувано от ширещи се 
мнения в практиката, че критериите за достъп 
до касационно обжалване затрудняват стра-
ните по граждански дела при упражняване на 
правото на касационно обжалване. Би могло 
да се мисли, че целта на законодателя с това 
допълнение е да се промени съществуващо 
положение в десетгодишната практика на ВКС 
по прилагане на ГПК от 2008 г., при която, 
ако не са налице предпоставките за допускане 
на касационно обжалване по чл. 280, ал. 1 
ГПК, не се допуска касационно обжалване 
по аргументи, изведени единствено от каса-
ционната жалба, свързани с неправилност на 
въззивното решение. Така обаче се променя 
концептуално приетият модел на касационно 
обжалване. Отстъпва се от приетия първона-
чален модел на касационно производство и 
постепенно чрез несъвършени законодателни 
промени се преминава по-скоро към същест-
вувалото преди това контролно-отменително 
производство, размиват се процедурите в 
касационното производство, донякъде се 
обезсмисля фазата по допустимост, която би 
следвало да е решаваща, за да се разгледа 
съдебният спор по същество, и която до го-
ляма степен зависи от правните аргументи в 
изложението на основанията за допустимост. 
Този извод особено се откроява, когато 
се изхожда от безспорното разбиране, че 
при селекцията на жалбите ВКС преценява 
дали становището на въззивната инстанция 
по материалноправния или процесуалнопра-
вен въпрос има значение за правния спор и 
е повлияло върху решаването му, а не дали 
въззивното решение е правилно. Въпросът 
за неправилността на решението е свързан 
с основателността, а не с допустимостта на 
касационната жалба и се решава в открито 
заседание с участието на страните. Провер-
ката по допускане на касационната жалба е 
самостоятелна фаза от дейността на ВКС, 
която по функции, процесуален ред и резул-
тати се различава от фазата за разглеждане 
на жалбата по същество.
Променят се критериите за допускане на 
обжалване, като се включва и разширява слу-
жебното начало в гражданско производство. 
А последното има за свой основен принцип 
равнопоставеност на страните, т. е. равенство 
на средствата, според процесуалните роли 
при упражняване на правата в гражданския 
процес. Не за първи път на ВКС се оставя 
да разкрие точния и ясен правен смисъл на 
законови норми, дори, както е в случая – на 
неясен критерий за обжалване, и да опреде-
ли неговото точно съдържание по пътя на 
нормативното тълкуване с постановяване 
на тълкувателно решение, но макар и да е в 
компетенциите на този съд (чл. 124 от Консти-
туцията), това би било евентуално възможно, 
но въз основа на натрупана във времето раз-
нопосочна съдебна практика. Разбира се със 
засягане интересите на страните в съдебното 
производство и за тяхна сметка, защото след 
постановяване на тълкувателно решение те не 
биха могли да искат пререшаване на техния 
приключен случай. 
Необходимостта от извършване на конкрет-
на преценка на законов текст на фона на кон-
кретни обстоятелства по отделно гражданско 
(търговско) дело е иманентна характеристика 
на съдебната дейност. Но това не отменя, 
нито омаловажава законодателният орган в 
правовата държава да е обвързан от изисква-
не за създаване на ясна, точна и разбираема 
правна уредба, изискване, отнасящо се в още 
по-голяма степен към гражданскоправна про-
цесуална уредба в кодекс, свързана с процедура 
по обжалване на съдебен акт пред най-висша 
и последна съдебна инстанция. 
Не приемаме аргументацията, основана 
на разбирането за съществуването и на дру-
ги по сходен начин формулирани основания 
за допускане на касационно обжалване като 
„вероятна недопустимост или нищожност“. 
Тези основания в практическата дейност 
на ВКС, макар и не изрично законодателно 
закрепени, се прилагаха и при действието на 
отменения ГПК, и при действието на ГПК в 
сила от 2008 г. Те бяха теоретично изяснени, а 
съдебната практика – очертала проявните им 
форми. В действителност те засягаха и крайно 
ограничени хипотези. С изменението на ГПК 
от 2017 г. тези две основания бяха законода-
телно включени под формата на „вероятна 
недопустимост“ и „вероятна нищожност“, но