Държавен вестник, бр. 98, 2019 г., стр. 44

СТР.  44	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  98
категория обекти обхваща само такива за 
държавни нужди, каквото е изискването на 
чл. 17, ал. 5 от Конституцията. Поради липсата 
на критерии Министерският съвет разполага с 
неограничена дискреционна власт да обявява 
такива обекти. По този начин според вноси-
теля законодателят създава предпоставки при 
прилагането да бъде нарушена конституцион-
ната забрана за произвол, която е проявление 
на принципите на равенство и на правовата 
държава. Подобна широка дискреция не от-
говаря на изискванията за правна сигурност 
и предвидимост, които са особено важни за 
защитата на конституционно прогласени пра-
ва, каквото е правото на частна собственост.
В искането на президента се излагат аргу-
менти, че § 4 от Закона за изменение и допъл-
нение на Закона за държавната собственост 
(ДВ, бр. 44 от 4.06.2019 г.), с който се създава 
чл. 42а, ал. 3 от ЗДС, противоречи на чл. 6, 
ал. 2 (принцип на равенство пред закона) и на 
чл. 4, ал. 1 (принцип на правовата държава) 
от Конституцията.
С определение от 2 юли 2019 г. Конститу-
ционният съд е приел, че предмет на произ-
водството са чл. 39б, ал. 1, т. 1 в частта „или 
обект с национално значение по смисъла на 
Закона за устройство на територията“ и чл. 42а, 
ал. 3 от Закона за държавната собственост 
(обн., ДВ, бр. 44 от 21.05.1996 г.; редакция към 
момента на допускането, бр. 44 от 4.06.2019 г.; 
посл. изм., бр. 94 от 29.11.2019 г.) и е допуснал 
искането за разглеждане по същество.
С определението Конституционният съд 
е конституирал като заинтересувани инсти-
туции Народното събрание, Министерския 
съвет, министъра на регионалното развитие 
и благоустройството, министъра на земедели-
ето, храните и горите, Върховния касационен 
съд, Върховния административен съд, главния 
прокурор, омбудсмана и Висшия адвокатски 
съвет.
Отправена е покана до Съюза на юристи-
те в България, Асоциацията на българските 
административни съдии, Асоциацията за 
европейска интеграция и права на човека и 
фондация „Български адвокати за правата на 
човека“ да предложат писмени становища по 
предмета на делото.
Поканени са да дадат писмено правно 
мнение проф. д-р Венцислав Стоянов, проф. 
дюн Иван Русчев, проф. д-р Пенчо Пенев, 
проф. д-р Пламен Киров, проф. д-р Снежана 
Начева, доц. д-р Златимир Орсов и доц. д-р 
Павел Сарафов.
Според представените писмени становища 
на Министерския съвет, на министъра на 
регионалното развитие и благоустройството, 
на Върховния касационен съд и изразеното 
правно мнение на доц. д-р Златимир Орсов 
искането е неоснователно. В обобщен вид из-
ложените в тези становища аргументи могат 
да се сведат до следното: понятието „обект 
с национално значение“ има отношение към 
производството за допускане на предвари-
телно изпълнение на акта за отчуждаване, а 
не е критерий, съгласно който се установява 
наличието на държавна нужда. Държавната 
нужда, която не може да бъде задоволена по 
друг начин, се установява с влязъл в сила 
подробен устройствен план. Предварителното 
изпълнение по чл. 39б, ал. 1, т. 1 от ЗДС се 
допуска от съда при наличие на определените 
в закона кумулативни условия. За да допусне 
предварително изпълнение, съдът е този, който 
преценява дали се налага да се защитят особено 
важни държавни или обществени интереси. 
Тази уредба е в съответствие с чл. 17, ал. 5 и 
чл. 4, ал. 1 от Конституцията. Процедурата 
и предвидените в закона гаранции отговарят 
и на изискванията на Европейския съд по 
правата на човека (ЕСПЧ, Съдът) относно 
спазването на принципа, заложен в чл. 1 от 
Протокол № 1 към Конвенцията за защита 
на правата на човека и основните свободи.
Министерският съвет, министърът на 
регионалното развитие и благоустройството, 
Върховният касационен съд и доц. д-р Зла-
тимир Орсов намират, че оспорването на 
разпоредбата на чл. 42а, ал. 3 от ЗДС също 
е неоснователно. Имотното обезщетение по 
чл. 42а, ал. 1 от ЗДС е възможност, а не задъл-
жение за държавата. Тази правна възможност 
не се прилага в хипотезата на чл. 42а, ал. 2 от 
ЗДС – за собственици на отчуждени маломер-
ни имоти. С чл. 42а, ал. 3 от ЗДС се разширява 
приложното поле на чл. 42а, ал. 1 от ЗДС и 
по отношение на собственици/съсобственици 
на маломерни, но многобройни имоти с обща 
площ над 50 дка. В случая е налице законова 
диференциация и не са нарушени чл. 6, ал. 2 
и чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
В подкрепа на искането на президента са 
изразили становища Върховният администра-
тивен съд, Съюзът на юристите в България 
и фондация „Български адвокати за правата 
на човека“.
Върховният административен съд отбеляз-
ва, че понятието „държавна нужда“ е въведено 
в Конституцията, но няма конституционна 
или законова дефиниция. Нормата на чл. 33 
от ЗДС, чрез която се определя държавната 
нужда, която не може да бъде задоволена по 
друг начин, не включва в обхвата си понятие-
то „обект с национално значение по смисъла 
на Закона за устройство на територията“, 
следователно то не може да служи като дока-
зателство за наличието на „държавна нужда“ 
по смисъла на чл. 17, ал. 5 от Конституцията. 
Поддържа се, че като свързва последиците 
от предварителното изпълнение на акта за 
отчуждаване – лишаване на собственика от 
владение, от ползване и от право на разпо-
реждане, преди приключване на отчуждител-