Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 13

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
по почин на съда, без изискване за мотивиране 
от жалбоподателя на това основание. Че такава 
е нагласата при обсъждане на предложението 
за тази законодателна промяна – за служебна 
намеса от състава на ВКС при допускане на 
касационно обжалване при констатирана от 
съда „очевидна неправилност“, без да е обо-
снована от касатора в изложението (предмет 
на преценка в тази фаза), свидетелстват и 
записванията в стенографските протоколи от 
заседания на Народното събрание. 
В тази посока на мисли не без значение 
е и фактът, че оспорваното законодателно 
допълнение в чл. 280, ал. 2 ГПК не е син-
хронизирано с останалата законодателна 
уредба. Член 284, ал. 3, т. 1 ГПК запазва 
съдържанието си – остава изискването към 
жалбата да се приложи изложение на об-
стоятелствата за допускане по чл. 280, ал. 1, 
като липсва (не е добавено) изискване за мо-
тивиране на обстоятелства по чл. 280, ал. 2, 
пр. 3 ГПК – „очевидна неправилност“, което 
навежда на мисълта, че не само първите две 
основания, но и последното в новата алинея 
предполагат служебна преценка независимо 
от предпоставките по ал. 1 на чл. 280 ГПК. 
Установеният първоначално от ГПК (ДВ, 
бр. 59 от 20.07.2007 г., в сила от 1.03.2008 г.) 
селективен модел на касационно производство 
въведе една обща и три специални предпостав-
ки за допускане на касационно обжалване на 
въззивното решение (вж. чл. 280, ал. 1 ГПК). 
Този модел съдържа нов и различен подход 
към защитата на правата и законните интереси 
на гражданите, юридическите лица и държа-
вата. При него водещият принцип е свързан 
със защита, която е отговор на субективната 
потребност на страната в гражданското про-
изводство пред касационната инстанция за 
постигане на законосъобразно правораздаване, 
но при условие, че жалбоподателят, предста-
вляван от юрист, изготвящ (приподписващ) 
изложението и касационната жалба, обоснове 
своите твърдения за някое от основанията по 
чл. 280, ал. 1 ГПК. 
Този селективен подход е широко разпрос-
транен в държавите от Европейския съюз, 
които въпреки особеностите в правните си 
системи, имат единно сходно разбиране, че 
целта е до най-висшата съдебна инстанция в 
съответната държава да достигат само споро-
ве, които са значими (различна е преценката 
на конкретната държава) или от значение за 
развитието на правото. 
Че е налице воля за отстъпление от така 
очертания основополагащ принцип за изграж-
дане на касационното производство по ГПК 
от 2008 г., а с това и обективно за нарушаване 
на вътрешно изградената му структура, ясно 
проличава от мотивите към ЗИДГПК. В тях 
се съдържат констатации за лишаване на 
гражданите от „правото на триинстанционен 
съдебен процес“ (който впрочем съобразно 
практиката на Конституционния съд съв-
сем не е задължителен), за превръщането 
на ВКС в „администратор на жалби“, което 
не отговаря на неговия статут и функции“ 
(ВКС с произнасянето по допустимост не 
„администрира“ – т. е. не осъществява, тех-
ническа дейност, а преценява наличието или 
отсъствието на основания за допускане на 
касационно обжалване), че съществуващият 
ред за касационно обжалване „се явява из-
ключително затормозяващ и за работата на 
процесуалните представители“ (решаването 
на сложни въпроси изисква и повече усилия 
от тези, които се опитват да ги разрешат).
Право на законодателната власт е да из-
гради един или друг модел на касационно 
производство, но избраният модел следва да е 
последователен откъм спазване на възприетия 
водещ принцип за правната му конструкция, 
но не и да търси механично съчетаване на 
взаимноизключващи се положения. 
Разбираема е волята на законодателя за 
доближаване, т. е. дори и за съчетаване на 
двете функции на ВКС – правораздавател-
ната и тази по унифициране на съдебната 
практика при прилагане на закона, но чрез 
оспорваната неясна разпоредба, влизаща в 
конфликт с част от останалата правна уредба 
на касационното производство, не се постига 
баланс на интереси, а напротив, създава се 
неяснота както за съда, така и за страните 
при използване на това специфично основа-
ние. Допълнението в разпоредбата на чл. 280, 
ал. 2, пр. 3 ГПК не е достатъчно коректно, 
нито граматическото или контекстуалното є 
тълкуване, разглеждано в смисловата рамка 
на процедурата по обжалване, може да даде 
отговор на въпроса за нейното съдържание. 
Вярно е, че касационното производство 
не е императив, но тъй като става дума за 
процесуална норма, за да упражнят страните 
предоставеното им процесуално право и да 
достигнат до Върховния касационен съд, би 
следвало този нов критерий за допускане да 
бъде ясен, точен и предоставящ на участниците 
равни възможности за достъп до правосъдие 
чрез прилагане на нормативната уредба без-
противоречиво както от страните, така и от 
съда. Ролята на законодателя е и в това да 
създава правила за поведение, които да са 
ясни, непротиворечиви, а не да „разчита“ на 
тълкувателната дейност на Върховния каса-
ционен съд, която се изгражда на базата на 
натрупана противоречива съдебна практика, 
т. е. като последваща дейност, която е и за 
сметка на страните по съдебните дела. За-
щото възприетото впоследствие тълкуване от 
ВКС би могло да доведе до извод, че поради 
отсъствие на ясно и еднозначно съдържание 
на критерия за допустимост до този момент 
немалка част от страните, които са навели 
аргументи, подобни на тези, като в постанове-
ното впоследствие тълкувателно решение, са