Държавен вестник, бр. 95, 2014 г., стр. 11

БРОЙ  95	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
закон административни актове. Принципно 
е приемал, че такова изключение от общото 
правило по чл. 120, ал. 2 от Конституцията 
може да бъде оправдано от особено важни 
интереси на гражданите и обществото, и то 
само по отношение на тесен кръг конкретно, 
а не общо посочени актове, които не рефлек-
тират непоправимо върху реализацията на 
основните права на гражданите и принципа 
на правовата държава. Например, законода-
телят не може да установи необжалваемост 
на административните актове само с оглед 
на техния издател (отделен или обособена 
група от административни органи), без да се 
позове на тяхното същностно съдържание (вж. 
Решение на КС № 8 от 1999 г. по к.д. № 4 от 
1999 г.). Тези позиции се споделят от Съда и 
понастоящем. 
Съдът също така намира, че чрез въвеж-
дането на необжалваемост по чл. 120, ал. 2 
от Конституцията законодателят не може да 
изключи възможността за съдебна защита 
срещу нищожните административни акто-
ве – когато накърняването на законността 
засяга устоите на конституционно установе-
ния и доразвит от текущото законодателство 
административноправен ред (например при 
липса на законова компетентност на издателя 
или неспазване на предписаната от закона 
форма). Засегнатите от такива актове лица 
винаги трябва да могат да се позовават пред 
съда на опорочаването им от тежки и ради-
кални нарушения на правния ред, обуславящи 
тяхната невалидност. Само по този начин те 
ще разполагат с онова ефективно средство, 
чрез което да постигнат преустановяване на 
конститутивния ефект на фундаментално опо-
рочения административен акт, а доколкото са 
претърпели вреди от неговото изпълнение – да 
получат заместваща облага. Обратното би 
означавало флагрантно да бъдат потъпкани 
принципите на правовата държава по смисъла 
на чл. 4 от Конституцията.
При всяко положение принципът на право-
вата държава по чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
изисква съразмерност на въведеното със закон 
ограничение. Това означава, че то трябва да 
бъде подходящото, възможно най-мекото и 
същевременно достатъчно ефективно средство 
за постигане на конституционно оправданата 
цел. Намирането на точната мяра при сте-
сняване на съдебната защита в условията на 
чл. 120, ал. 2 от Конституцията съставлява 
сериозен законодателен проблем. Съобразя-
ването на „забраната за прекомерност“ като 
утвърден компонент на правовата държава 
(вж. Решение на КС № 1 от 2005 г. по к.д. № 8 
от 2004 г.) е свързано с практиката на Евро-
пейския съд по правата на човека (ЕСПЧ) по 
Конвенцията за защита на правата на човека 
и основните свободи (КЗПЧОС) (ДВ, бр. 80 
от 1992 г.) и предписанията за достъп до съд 
по ратифицираните, обнародваните и влезли 
в сила за страната международни договори, 
ползващи се с предимство пред нормите на 
вътрешното законодателство (чл. 5, ал. 4, изр. 
2 от Конституцията). Относими към разглеж-
дания въпрос са чл. 14, т. 1 от Международния 
пакт за гражданските и политическите права 
(МПГПП) (ДВ, бр. 43 от 1976 г.) и чл. 6, т. 1 
КЗПЧОС във връзка с чл. 6, т. 2 от Договора 
за Европейския съюз. Следва да се съобра-
зяват и решенията на ЕСПЧ по делата Тера 
Вонинген срещу Холандия, Шеврол срещу 
Франция, Клас и други срещу Германия, И.Д. 
срещу България, Михайлов срещу България, 
„Капитал банк“ – АД, срещу България, Фаз-
лийски срещу България и др. Недопустимо е 
изключението по чл. 120, ал. 2 от Конститу-
цията да влезе в конфликт с международните 
задължения на страната за осигуряване на 
достъп до независим и безпристрастен съд 
на всяко лице при определяне на неговите 
права и задължения.
Прилагането на отклонението от общия 
принцип за обжалваемост на административ-
ния акт, което в определените от Основния за-
кон параметри е допустимо съобразно чл. 120, 
ал. 2 от Конституцията, на практика закрепва 
конститутивния ефект на съответната кате-
гория актове. Това е напълно достатъчно за 
постигане на конституционно оправданата 
цел, насочена към опазването на особено 
важни обществени интереси. Би било обаче 
прекомерно и неоправдано необжалваемостта 
не само да ограничи, но и да изключи изцяло 
индивидуалното гражданско право на достъп 
до съдебна защита. Затова при нейното въ-
веждане, за да удовлетвори изискването за 
съразмерност, в частност – международните 
стандарти за достъп до съд, законодателят 
трябва да съобразява възможността за допус-
кане на косвен съдебен контрол, при което 
съответният административен акт ще породи 
целените правни последици, но същевременно 
засегнатите лица ще разполагат с правото 
в друго съдебно производство, позовавайки 
се на незаконосъобразността на акта във 
всичките є аспекти, да поискат да бъдат ком-
пенсирани за претърпените неблагоприятни 
последици. Иначе разпоредбата на чл. 7 от 
Конституцията в частта, визираща отговор-
ността на държавата за вредите, причинени 
от незаконните актове на нейните органи, 
би се превърнала в голословна декларация.
Основавайки се на гореизложеното, КС 
достига до обобщено формулиране на прин-
ципното положение, че при спазване на 
изискването за съразмерност е допустимо 
със закон да се предвиди необжалваемост