Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 19

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19   
на Конституцията конкретизират и доразвиват 
идеята на вносителите за непрекъсваемост в 
работата на Народното събрание.
В своята практика Конституционният съд 
по повод на искане за даване на задължително 
тълкуване на Конституцията с тълкувателен 
въпрос „кога започва да тече четиригодишният 
срок по чл. 64, ал. 1 от Конституцията“ приема, 
че „[ч]етиригодишният срок по чл. 64, ал. 1 
от Конституцията започва да тече от датата 
на изборите за Народно събрание“ (Решение 
№ 5 от 2001 г. по к.д. № 5/2001 г.). В основата 
на приведените от съда доводи е въпросът за 
източника на овластяване на политическите 
представители в парламентарното управле­
ние и тези доводи се основават на народния 
суверенитет като фундамент на модерната 
национална държава и основополагащ прин­
цип на установения държавен и правен ред в 
българската Конституция от 1991 г. (чл. 1, ал. 2 
от Основния закон). Съгласно разпоредбата 
на чл. 1, ал. 2 цялата държавна власт произ­
тича от народа. Тя се осъществява от него 
непосредствено и чрез органите, предвидени 
в тази Конституция. Принципът на народен 
суверенитет е елемент на нормативното ядро на 
Конституцията, в която е изразен ценностният 
консенсус за организация и функциониране 
на обществото и държавата (Решение № 9 от 
2016 г. по к.д. № 8/2016 г.).
От народа като суверен произтича цялата 
държавна власт. Той е, който чрез своя избор 
овластява и легитимира конкретна легислатура 
на Народното събрание, и това става с акта 
на избора. В Решение № 5 от 2001 г. по к.д. 
№ 5/2001 г. Конституционният съд посочва, 
че „[м]ежду народа в лицето на избиратели­
те и Народното събрание като предвиден в 
Конституцията орган възниква пряка връзка 
на упълномощаване. Политическата воля на 
избирателите (конституентите), изразена чрез 
упражняване на пряко избирателно право 
(чл. 10 и чл. 42, ал. 1 от Конституцията), 
учредява Народното събрание [...] Няма друг 
акт, освен изборът, който делегира власт на 
парламента.“ Правопораждащият факт за 
придобиване на статус на народен предста­
вител е именно изборът, докато клетвата е 
предпоставка от морално-политическо, както 
и от правно естество за встъпване в длъж­
ност и упражняване на правомощията на 
народните представители. Конституционният 
законодател неслучайно предвижда в чл. 75 
от Основния закон, че именно новоизбраното 
Народно събрание се свиква на първо заседа­
ние от президента и ако той не направи това 
в рамките на един месец от деня на изборите, 
народните представители могат да го свикат 
по своя инициатива. 
Следователно актът на избора, а не клет­
вата на народните представители, е прекият 
акт на властническото упълномощаване от 
титуляря на държавната власт и приетите 
промени в обсъжданата част от чл. 64 – ал. 4 
от Основния закон – са в несъответствие с 
фундамента на модерната национална държава 
и основополагащ принцип на демократичното 
управление под върховенството на право­
то – принципа на народен суверенитет. По­
ради това, че началният момент на мандата 
се определя от акта на избора на народните 
представители, конституционната промяна в 
чл. 62, ал. 2, въведена с § 2 ЗИД на Консти­
туцията, създава предпоставка за съществу­
ването на две представителни учреждения 
едновременно – действащия и новоизбрания 
парламент. Това следва от разпоредба на 
ал. 2 на чл. 64, която изисква избори за ново 
Народно събрание да бъдат произведени не 
по-късно от един месец преди изтичане на 
мандата на действащото, което е несъвместимо 
с демократичното представително управление, 
установено в чл. 1, ал. 2 от Конституцията, 
основано на изборност и мандатност. При 
действието на оспорената промяна в чл. 64 от 
Конституцията избраните на парламентарните 
избори на 9.06.2024 г. народни представители 
положиха клетва на 19.06.2024 г. при действащ 
49-и парламент.
Едновременно промените в чл. 64, ал. 3 
и 4 от Конституцията създават предпоставка 
за конституционно недопустимо намаляване 
на определения от първичната учредителна 
власт срок на пълномощия на Народното 
събрание – съгласно разпоредбата на чл. 64, 
ал. 1 от Конституцията той е четиригодишен. 
С обсъжданите конституционни промени е 
предвидено, че изборите за ново Народно 
събрание се произвеждат не по-късно от един 
месец преди изтичане на срока на пълномо­
щията на действащото Народно събрание, 
което е в несъответствие с разпоредбата на 
чл. 75 от Основния закон. Както бе посочено, 
тя повелява, че президентът свиква на първо 
заседание новоизбрания парламент най-късно 
един месец след изборите, което, предвид 
въведеното с новата редакция на чл. 64, 
ал. 3 изискване изборите да са не по-късно 
от един месец преди края на този мандат, 
няма как да бъде изпълнено, освен ако не 
се съкрати конституционно определеният 
мандат на парламента, което противоречи 
на демократичното начало, заложено в на­
родния суверенитет – мандатът е основа на 
демократичния процес и защитен механизъм 
на демокрацията.
Обсъжданите в тази част от мотивите кон­
ституционни промени, целящи да осигурят 
непрекъсваемост в дейността на Народното 
събрание, пораждат въпроси, свързани и с из­
искването, предвидено в разпоредбата на чл. 68 
от Конституцията – прекъсване на изпълне­