Държавен вестник, бр. 18, 2007 г., стр. 5

Б Р О Й  18
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
те правила за санкциите и мерките, прилагани
обществено (извън затвора), допълнена с Препо-
ръка № (2000)22 пак на Комитета на министрите.
В дискусията по въвеждането на пробацията, както
и в теорията преди това отражение намира съвре-
менната тенденция за взаимно проникване на
двете санкционни последици—наказания и мер-
ки, върху което са базирани посочените препоръ-
ки на Съвета на Европа.
Освен с отмяната на някои видове наказания
без лишаване от свобода и предвиждането на про-
бационни мерки законодателната политика се е
реализирала и с други техники—при въвеждането
на наказанието пробация законодателят използва
метода на общата замяна на предвидените в нор-
мите на Особената част на НК наказания поправи-
телен труд, задължително заселване и лишаване
от право на местоживеене в определено населено
място с наказанието пробация (§ 88 от допълни-
телните разпоредби към ЗИДНК—ДВ, бр. 92 от
2002 г., и § 43 ЗИДНК—ДВ, бр. 103 от 2004 г.).
Искането не оспорва този особен и качестве-
но нов за българската наказателноправна тра-
диция характер на пробацията—вид наказание,
което неединно, а се реализира в отделни (пове-
чето незадължителни) мерки; искането не оспор-
ва и белезите на новия вид наказание, а оспорва
само една негова проявна форма (при това от
преходно естество), която обаче носи всички
белези на новото наказание и изисква съответно
съобразяване с тях.
2. Конституцията в чл. 5, ал. 3 съдържа класи-
ческия принцип “Никой не може да бъде осъден за
действие или бездействие, което не е било обявено
от закона за престъпление в момента на извърш-
ването му.” От него обаче не може да се изведе
забрана за замяна в изтърпяването на наложено,
но впоследствие отменено като вид наказание.
Такава забрана не може да се изведе и от чл. 4,
ал. 1 от Конституцията, защото би влязла в конф-
ликт с основен принцип на правовата държава—
наказуемостта като основно свойство на престъп-
лението. Това заключение се потвърждава от дейс-
тващото наказателно право и от българската на-
казателноправна традиция: когато законодателят
променя своите правни възгледи—отменя видове
наказания и въвежда нови, тогава замяната в из-
търпяването на наложено, но отменено като вид
наказание, присъства като легитимен законодате-
лен подход в правни конструкции от преходен ха-
рактер—например чл. 422 от действащия НК. В та-
кава хипотеза законодателят е длъжен да намери
решение в съответствие със справедливостта—
извършилият престъпното деяние да не остане
ненаказан и остатъкът от наказанието да не е по-
тежък. Следователно правната фигура на замяна-
та по § 54 ЗИДЗИН не нарушава класическия прин-
цип, прогласен в чл. 5, ал. 3 от Конституцията. В
конкретния случай постигането на наказателноп-
равните цели изисква изтърпяване на наказание-
то, наложено на дееца за извършено от него прес-
тъпление, поради което с § 54 ЗИДЗИН няма нару-
шение, а доразвитие на принципа за правовата дър-
жава за изпълнението на вече наложени, но неиз-
търпяни докрай наказания.
3. Уредбата на § 54 ЗИДЗИН не е в конфликт
с принципа за правната сила на изпълняваните
присъди, няма противоречие и с чл. 119, ал. 1 от
Конституцията досежно съдилищата и стабил-
ността на техните актове, както се твърди в иска-
нето. По въпроса за влезлите в сила присъди и
правомощията на законодателния орган да пре-
решава спорове Конституционният съд има ясно
произнасяне: ако е налице чистата хипотеза със
закон да се отменят присъди, постановени от съд,
това ще е противоконституционно (Решение № 4/
1998 г. по к.д. № 16 от 1997 г.). В случая обаче с
атакуваната законова разпоредба не се накърня-
ва стабилността на изпълняваните присъди, тъй
като § 54 не отменя наложените с присъдите на-
казания; такива наказания като вид вече не съ-
ществуват, но част от наложени такива наказа-
ния е останала неизтърпяна; съдът извършва за-
мяна, за да се изтърпи в новата правна среда на-
ложената санкция.
Систематически уредбата на въпросната за-
мяна като правна фигура не е в материалния на-
казателен закон, а в Закона за изпълнение на
наказанията, тъй като неин предмет не е опреде-
ляне на ново наказание, а изпълнение на наказа-
ние, наложено с влязла в сила присъда в правни
условия, впоследствие променени. Така че с § 54
не се пререшават приключили със сила на пре-
съдено нещо спорове, а се преуреждат заварени
случаи (във фазата на изпълнение на наказани-
ята). В такава връзка Конституционият съд вече
е имал случай да отбележи (Решение № 1 от 2005
по к.д. № 8/2004) правилото в съвременната на-
казателноправна доктрина и практика да се взи-
ма предвид новата обществена оценка на деяни-
ята, ако има такава и е изразена в новия закон, и
да се отговори на свързаните с нея изисквания
съответно и към деянията, по които вече има
присъди, постановени в заличените правни ус-
ловия. В практиката на Европейския съд по пра-
вата на човека (ЕСПЧ) това правило е водещ
принцип в юриспруденцията на съда, известно
като “еволютивен подход” за тълкуване и при-
лагане Конвенцията като “жив инструмент” в
условията на днешния ден.
Следователно с § 54 ЗИДЗИН не се игнорира
правната сила на съдебните актове—законодате-
лят вменява в изключителна компетенция на съда
замяната на наложените, но неизтърпяни докрай
наказания, впоследствие заличени като видове
наказания, с пробация, което представлява прила-
гане, а не нарушение на чл. 119, ал. 1 от Конститу-
цията, съгласно която правораздаването се осъ-
ществява от съдилищата. А точно защото се пре-
уреждат заварени обществени отношения във фаза-
та на изпълнение на наложени наказания (а не се
уреждат трайно обществени отношения), система-
тичното място на такава правна уредба е в преход-
ните разпоредби. Оспорената уредба се отнася до
ограничен кръг случаи и лица и прилагането є във
времето е за ограничен период. Следователно не-
основателно е и твърдението за противоречие с
чл. 4, ал. 1 от Конституцията поради нарушаване
на правопорядъка в държавата и на основни прин-
ципи на законотворчеството.