Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 57

БРОЙ  64	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  57   
същия смисъл и в Тълкувателно решение № 20 
от 1992 г. по к.д. № 30/1992 г. е акцентирано 
на „конституционната идея и уредба за пра­
вителство, което е отговорно пред Народното 
събрание“. Доколкото изпълнителната власт в 
една демократична правова държава не може 
да остане безотговорна, а същевременно и при 
новата конституционна уредба президентът 
продължава да е органът, който конституира 
служебното правителство, то очевидно според 
духа и принципите на Основния закон слу­
жебното правителство остава политически 
отговорно пред него, което по подразбиране 
включва възможността президентът да прави 
промени в структурата и състава на кабинета. 
Това е така още повече, като се има предвид, че 
според Тълкувателно решение № 20 от 1992 г. 
по к.д. № 30/1992 г. възможността президентът 
при предишната уредба да предприема такива 
промени е обоснована с аргумента, че „забрана 
за това Конституцията не предвижда“. Такава 
забрана няма и в новата редакция на чл. 99, 
ал. 5 от Конституцията.
Същевременно на общо основание служеб­
ното правителство, аналогично на редовното 
правителство, продължава да осъществява 
своите конституционни правомощия незави­
симо от конституиращия орган, т.е. да „фор­
мира самостоятелно своята воля на основата 
на Конституцията и законите“ по смисъла на 
Решение № 16 от 2024 г. по к.д. № 14/2024 г. 
Изложеното позволява да се обобщи, че от 
гледна точка на функциите и правомощията 
на служебното правителство, разглеждани в 
общия контекст на конституционната уредба, 
новата редакция на чл. 99, ал. 5 от Консти­
туцията не променя властовия баланс между 
основните държавни органи и в този смисъл 
не променя формата на държавно управление 
по смисъла на Тълкувателно решение № 3 от 
2003 г. по к.д. № 22/2002 г. Следва да се обърне 
внимание, че и при действието на предишна­
та уредба в Тълкувателно решение № 20 от 
1992 г. по к.д. № 30/1992 г. се обръща внимание 
във връзка с правото на държавния глава да 
разпусне парламента и да назначи служебно 
правителство, че „за да не се стигне обаче 
до друг режим на управление (президентски, 
а не парламентарен, какъвто е установеният 
от Конституцията), Конституцията предвижда 
редица гаранции“, каквито са: разпускането 
на парламента е възможно единствено в слу­
чай на изчерпване на всички конституционни 
възможности за образуване на правителство, 
което има доверието на парламента; с акта, 
с който президентът разпуска Народното 
събрание, се определя и датата на изборите 
за ново Народно събрание; президентът не 
може да разпусне парламента през послед­
ните три месеца от своя мандат (чл. 99, ал. 7 
от Конституцията). Следователно съобразно 
даденото от Конституционния съд задължи­
телно тълкуване на Основния закон консти­
туционната уредба относно назначаването на 
служебното правителство от президента не 
променя парламентарния режим на управ­
ление на държавата, именно който се явява 
център на властовия баланс в отношенията 
между висшите държавни органи. С новата 
редакция на чл. 99, ал. 5 от Конституцията 
този център не се променя, доколкото уредбата 
не само не придава допълнителна тежест на 
ролята на държавния глава като конституиращ 
орган, но и напротив – ограничава свободната 
му преценка при избор на служебен минис­
тър-председател, но същевременно без да 
посяга на сърцевината на конституционните 
му правомощия. Би била налице промяна във 
формата на държавно управление обаче, ако 
конституционната промяна беше насочена към 
разширяване на правомощията на държавния 
глава така, че да се постави под съмнение 
парламентарният режим на управление чрез 
замяната му с президентски.
Във връзка с горното съдиите считат, че в 
една демократична държава с парламентарно 
управление е невъзможно да се допусне, че 
формата на държавно управление е обусловена 
от строго личното и неограничено усмотрение 
на държавния глава да назначи посочено от 
него лице за министър-председател. Същевре­
менно, политически целесъобразно и разумно 
или не, в „каталога“ по чл. 99, ал. 5, изр. второ 
от Конституцията са включени лица, които без 
изключение се избират от Народното събра­
ние и като такива разполагат с легитимност, 
произтичаща от акт на общонационалното 
представително учреждение – подход, който 
се вписва в очертания по-горе конституцио­
нен контекст на парламентарния характер на 
управлението.
Необходимо е да се обърне внимание, че 
новата редакция на чл. 99, ал. 5 от Основния 
закон по никакъв начин не обуславя извод 
за обезвластяване на държавния глава и при­
низяване на конституционната му роля при 
назначаване на служебно правителство. Имен­
но защото президентът продължава да бъде 
конституиращ орган, пред когото служебното 
правителство е политически отговорно, той не 
е и не може да е пасивен при определяне на 
структурата и състава на кабинета, макар и да 
го назначава „по предложение на кандидата 
за служебен министър-председател“. Очевидно 
Конституцията предвижда споделена компе­
тентност между държавния глава и кандидата 
за служебен премиер, което впрочем достатъч­
но убедително беше илюстрирано в процеса