Държавен вестник, бр. 98, 2000 г., стр. 3

Б Р О Й  98
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3
за престъпление деяния, които според него на-
рушават бюджетната дисциплина. Конституция-
та не освобождава длъжностните лица от задъл-
жението да се подчиняват на принципа на зако-
носъобразност (чл. 4, ал. 1 и чл. 139, ал. 2 от
Конституцията) при разпореждане с бюджетни
средства или средства с целево предназначение.
Доколко “нарушение на бюджетен закон или
подзаконов акт по прилагането му” (чл. 254а,
ал. 1 НК) може да бъде основание за наказател-
на отговорност, е въпрос, който се решава от
законодателя.
Ето защо с оглед на всички посочени съоб-
ражения искането за обявяване на § 4 ЗИДНК
за противоконституционен следва да бъде от-
хвърлено като неоснователно.
II. По § 6 ЗИДНК
11. С оспорената разпоредба се създава нов
член 259а в Наказателния кодекс. Според него
“Длъжностно лице, което разреши изплащане-
то на възнаграждения, без да са внесени дължи-
ми задължителни осигурителни вноски, ако
невнесеното е в големи размери, се наказва с
лишаване от свобода до три години”. Съгласно
втората алинея на същата разпоредба “...дее-
цът не се наказва, ако до приключване на съ-
дебното следствие в първоинстанционния съд
изпълни изцяло задължението си заедно с дъл-
жимите лихви”.
Подателите на искането поддържат, че така
създадената уредба противоречи на правото на
труд, съответно на трудово възнаграждение—
чл. 48 от Конституцията, и на принципите на
демократичната и правовата държава—чл. 4,
ал. 1 от Конституцията.
12. Искането се поддържа от СРБ.
13. Съдът приема, че така създадената уред-
ба e противоконституционна. Прилагането є
застрашава осъществяването на основни кон-
ституционни принципи—чл. 4 от Конституция-
та (България е правова държава, която гаран-
тира живота на гражданите) и чл. 16 от Консти-
туцията (“Трудът се гарантира и защитава от
закона”). Систематичното изнасяне на този
принцип сред основните конституционни нача-
ла изразява значимостта му на условие за нор-
мално и достойно човешко съществуване, пред-
поставка за удовлетворяване на естествените
човешки потребности. В съвременните условия
основна цел почти на всеки труд е получаване-
то на трудово възнаграждение, което е от пър-
востепенна, може да се каже биологическа,
важност за отделния човек. Затова правото на
“минимално трудово възнаграждение” е посо-
чено изрично сред основните права на гражда-
ните—чл. 48, ал. 5 от Конституцията. Държа-
вата е длъжна да гарантира и защитава това
право, а не да създава юридически пречки пред
осъществяването му.
14. Неразривно свързано с правото на мини-
мално трудово възнаграждение, негов правен
корелат е задължението на работодателя да
изплати заработеното възнаграждение. Право-
то на труд е безсмислено, ако срещу него не
стои насрещно задължение за заплащане на
възнаграждение.
Следователно, конституционното задълже-
ние на държавата по чл. 16 и чл. 48, ал. 1 от
Конституцията да създава “условия за осъщес-
твяване” на правото на труд по необходимост
включва задължението є да създава условия
за изпълняване на задължението на работо-
дателя да изплаща трудовото възнаграждение
за положения труд. С приемането на § 6
ЗИДНК държавата прави точно обратното—
обявява за престъпление изпълнението на кон-
ституционно установеното задължение на
работодателя да заплати трудовото възнаграж-
дение. Създава се противоконституционно
законово основание за длъжностното лице, в
случая работодателя, да откаже изплащането
на трудови възнаграждения, като се позове на
невъзможността да внесе задължителните
осигурителни вноски и на заплахата от нака-
зателна репресия по оспорената разпоредба.
15. Съдът отчита, че гражданите имат и
право на обществено осигуряване—чл. 51, ал. 1
от Конституцията. Разбира се, законодателят
трябва да създаде законови условия за осъ-
ществяването и на това право. При създава-
нето на законовата уредба обаче той е длъжен
да съобрази различието в целта и функциите
на трудовото възнаграждение и целта и функ-
циите на общественото осигуряване. Докато
трудовото възнаграждение служи за ежеднев-
но, актуално задоволяване на насъщните нуж-
ди на работника и неговото семейство (храна,
подслон, лекарства), общественото осигуря-
ване е насочено към задоволяване на такива
нужди в един бъдещ, несигурен момент (пен-
сиониране, болест и пр.). Очевидно, ако граж-
данинът не получи днес заплатата си, за да се
нахрани, вероятността да доживее до пенсия
намалява. От тази гледна точка фактическа-
та конкуренция, която възниква между пра-
вото на труд и на минимално трудово възнаг-
раждение, от една страна, и правото на об-
ществено осигуряване, от друга страна, зако-
нодателно може да бъде решавана само в пол-
за на първото—чл. 16 и чл. 48, ал. 5 от Кон-
ституцията. Като конституционна ценност
правото на лицето на минимално трудово въз-
награждение има приоритет пред правото на
обществено осигуряване.
16. Съдът отчита, че от гледна точка на со-
циалната концепция за същността на социал-
ното осигуряване системата на последното се
основава не само върху волята на осигуреното
лице (работника), но и върху интересите на
обществото като цяло. Основен конституцио-
нен принцип е обаче, че интересите на общес-
твото не могат да служат като основание за ог-
раничаване на основни конституционни права
дори на един отделен гражданин (изключения-