Държавен вестник, бр. 9, 2023 г., стр. 31

БРОЙ  9	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  31  
разпоредби на акта по прилагане на отменения 
закон, ако те са съвместими с разпоредбите 
на новия закон. В случая липсва изрична раз-
поредба, която след отмяната на ЗДвП (обн., 
ДВ, бр. 53 от 6 юли 1973 г.) да отменя изцяло 
ППЗДвП. Последващите изменения на чл. 21, 
ал. 1 ЗДвП в частта относно максималната 
скорост за движение по автомагистрала на 
пътни превозни средства – категория В, не 
водят до отмяна на подзаконовия нормативен 
акт на основание § 10 ПЗР на ЗДвП.
При преценката на материалната законосъ-
образност на оспорения текст на чл. 73, ал. 1 
ППЗДвП съобразно правилото на чл. 192а, 
изр. второ АПК съдът достига до извод, че 
макар и действащо право, нормата на чл. 73, 
ал. 1 ППЗДвП противоречи на нормативен акт 
от по-висока степен, в случая на действащия 
чл. 21, ал. 1 (ред., ДВ, бр. 47 от 2012 г.) ЗДвП, 
т.е. налице е противоречие между норми от 
различен ранг.
Прилагайки разпоредбата на чл. 15, ал. 1 
ЗНА, следва, че нормативният акт трябва да 
съответства на Конституцията и на другите 
нормативни актове от по-висока степен. 
Според чл. 15, ал. 3 ЗНА, ако постановление, 
правилник, наредба или инструкция про-
тиворечат на нормативен акт от по-висока 
степен, правораздавателните органи прилагат 
по-високия по степен акт. 
Принципното положение е, че приетата 
норма от същия ранг по-късно отменя пред-
шестващата, ако є противоречи. В случая 
е налице противоречие между по-висок по 
степен акт с по-нисък по степен акт. Задъл-
жението на правораздавателните органи да 
прилагат по-високия по степен акт не означава 
мълчалива отмяна на по-ниския по степен акт 
поради изискването за правна сигурност, т.е. 
да е ясно дали един подзаконов нормативен 
акт е отменен, или не, доколкото адресати на 
същия са не само правораздавателните органи.
Разпоредбата на чл. 195, ал. 1 АПК уреж-
да действието на подзаконовия нормативен 
акт. Анализът на този текст сочи на извод, 
че подзаконовият акт действа до момента на 
съдебното му обявяване за унищожаем по 
реда на АПК. Но дори и без да се оспори 
нарочно действащият подзаконов нормативен 
акт, в хипотеза на чл. 15, ал. 3 ЗНА съдът ad 
hoc като правораздавателен орган следва да 
прилага по-високия по степен нормативен акт, 
като констатира противоречието в рамките на 
правораздавателната си дейност по конкретен 
правен спор, без оглед на това дали друг съд се 
занимава с въпроса за същото противоречие 
и на какво основание. Правораздавателният 
орган има правомощието и на основание 
разпоредбата на чл. 5, ал. 1 АПК.
Висящото производство по чл. 185 – 195 
АПК не освобождава съда от задължението 
да се правораздава по конкретните спорни 
правоотношения. В настоящата хипотеза 
предмет на оспорване е текст от ППЗДвП, 
който противоречи на нормативен акт от 
по-висока степен, а именно ЗДвП, в сила от 
1.09.1999 г. Несъответствието на подзаконо-
вия текст от Правилника с нормативен акт 
от по-висока степен – ЗДвП в посочената 
редакция, е основание за отмяната на чл. 73, 
ал. 1 ЗДвП по жалбата на П. Запрянов, който 
е негов адресат. С оглед спазване принципите 
на достъпност, публичност и прозрачност, 
последователност и предвидимост, уредени в 
чл. 12 и 13 АПК, изричната отмяна на чл. 73, 
ал. 1 ППЗДвП е гаранция за правна сигурност 
в обществото. 
По разноските:
С оглед изхода на спора и изрично напра-
веното искане от страна на процесуалния 
представител на жалбоподателя за присъждане 
на разноски съдът следва да осъди Министер-
ския съвет да заплати на П. Запрянов напра-
вените по настоящото дело такива, съгласно 
списък с разноските (лист 350 от адм. дело 
№ 6299/2020 г. по описа на ВАС) в размер на 
1200 лв., представляващи заплатено в брой 
адвокатско възнаграждение за един адвокат 
по делото, съгласно договор за правна защита 
и съдействие от дата 11.09.2021 г. 
На жалбоподателя се дължат и сторените 
разноски по адм. дело № 547/2022 г. по описа 
на ВАС, петчленен състав на втора колегия, 
на основание списък с разноските по чл. 80 
ГПК и предвид разпоредбата на чл. 226, ал. 3 
във връзка с чл. 236 АПК. Същите възлизат 
на 500 лв., която сума е за заплатено в брой 
адвокатско възнаграждение за един адвокат 
по делото, съгласно договор за правна защита 
и съдействие от 7.12.2021 г., както и сумата от 
31,19 лв. за държавна такса за касационната 
инстанция по подадената частна жалба. 
Водим от горното и на основание чл. 193 
АПК, Върховният административен съд, шесто 
отделение,
Р Е Ш И :
Отменя чл. 73, ал. 1 от Правилника за при-
лагане на Закона за движението по пътищата, 
приет с Постановление на Министерския съвет 
№ 36 от 5.03.1996 г., в сила от 1.06.1996 г. и 
обн., ДВ, бр. 25 от 22 март 1996 г., в таблич-
ната част, в която е посочено: „категория В…, 
по автомагистрала 120 км/час“.
Осъжда Министерския съвет на Репу-
блика България с адрес гр. София, [улица], 
да заплати на П. Запрянов с [ЕГН], с адрес 
гр. Димитровград, [улица], разноски в размер 
на 1731,19 лв. (хиляда седемстотин тридесет 
и един лева и деветнадесет стотинки) за съ-
дебните инстанции.