Държавен вестник, бр. 47, 2016 г., стр. 11

БРОЙ  47	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
решението е направен и извод, че действащото 
към момента българско законодателство не 
е позволявало на „банката жалбоподател на 
нито един етап да изложи възраженията си 
срещу фактическите констатации на БНБ и да 
оспори по подходящ начин заключението на 
БНБ относно нейната неплатежоспособност“.
Със Закона за банковата несъстоятелност 
(ЗБН) (ДВ, бр. 92 от 2002 г.) се създаде цялост­
на уредба на несъстоятелността на банките, 
съобразена с особеностите им като търговци 
и спецификите на банковата дейност. 
Член 11, ал. 4 ЗБН е приет с изменение 
на закона – ДВ, бр. 59 от 2006 г., в сила от 
1.01.2007 г., след постановяване на решението 
от 24.11.2005 г. на Съда в Страсбург. Очеви­
ден е опитът да се имплементират част от 
констатациите от цитираното решение, докол­
кото с разпоредбата се допуска възможност 
акционери, които към датата на отнемане на 
лиценза за извършване на банкова дейност 
са притежавали повече от 5 % от капитала 
на банката, да встъпят в производството по 
разглеждане на искането на Централната бан­
ка за обявяване в несъстоятелност на банка.
Към този момент чл. 16, ал. 1 ЗБН е пред­
виждал обжалване на решението на съда по не­
състоятелността единствено пред касационния 
съд, а право на жалба според тази редакция на 
закона са имали квесторите на банката, Цен­
тралната банка, и на протест – прокурорът. С 
изменението на чл. 16, ал. 1 ЗБН – ДВ, бр. 59 
от 2007 г., в сила от 1.03.2008 г., в синхрон с 
влизане в сила на новия ГПК се предвижда 
обжалване на решенията по чл. 13, ал. 1 и 
чл. 14 ЗБН пред въззивен и касационен съд, 
по общия ред, като е добавено, че право на 
жалба има и временният синдик на банката.
Или в случая, законодателят, считано от 
1.01.2007 г., е допуснал възможността акцио­
нери на банката, притежаващи повече от 5 % 
от капитала є, да участват в образуваното 
производство по несъстоятелност на банката, 
чиито членове са (акционери, учредители или 
придобили впоследствие акции), като встъпят 
в чужд процес (образуван по молба на БНБ 
и с точно визирани от закона участници), без 
обаче да им е признал процесуално право да 
обжалват решенията на съда по чл. 13 и 14 
ЗБН. Допускайки за първи път в материя, 
регулираща откриване на производство по 
несъстоятелност на банка, участие на акци­
онери, притежаващи определен процент от 
капитала на банката, законодателят всъщност 
признава правен интерес на тази категория 
лица от участие. Според правната доктрина 
и съдебната практика встъпване в съдебно 
производство е допустимо при следните 
предпоставки: висящ съдебен процес, дело 
между други страни и интерес от участие, 
който се преценява съобразно влиянието на 
евентуалното решение. И трите предпоставки 
в конкретната хипотеза са налице, зачитайки 
и обстоятелството, че законът (ЗБН) е опре­
делил точно кръга на лицата, които могат да 
встъпят в производството по несъстоятелност 
на банка, и по този начин е легитимирал 
правния им интерес, който те не следва да 
доказват. В дружественото право подобен 
подход за участие на акционери, притежаващи 
5 % от капитала, в други съдебни производ­
ства не е непознат (чл. 74 ТЗ; чл. 223, ал. 2 
ТЗ; чл. 118, ал. 1 и 2 от Закона за публично 
предлагане на ценни книжа). Предоставените 
им възможности са различни – да встъпят 
в исковото производство (чл. 74, ал. 2 ТЗ) 
или да упражнят правата на дружеството 
(чл. 118 ЗППЦК). 
При публичните дружества водещо раз­
биране е, че малцинството трябва да има 
интерес, за да може да упражнява правата на 
дружеството, когато последното бездейства и 
неговото поведение застрашава интересите 
на дружеството. Малцинството може да уп­
ражнява точно определени права и може да 
се намесва само с оглед запазване наличното 
имущество на дружеството. Или малцинство­
то акционери не са кредитори, те участват 
в резултата от дейността на дружеството и 
затова следва да имат възможност да се на­
месят в случай, при който има опасност от 
накърняване на дружественото имущество.
Какво е съдържанието на установеното 
от законодателя „встъпване“ по смисъла на 
чл. 11, ал. 4 ЗБН? 
След като в закона (ЗБН) отсъства де­
финиция на това понятие, това означава, че 
законодателят не е счел да вложи в него нещо 
по-различно от установените вече специфични 
правила, субсидиарно приложими от общия 
процесуален закон (ГПК). 
Или встъпването по смисъла на чл. 11, 
ал. 4 ЗБН би следвало да се разглежда като 
встъпване по смисъла на ГПК при посоче­
ната вече липса на специфично и друго – по-
ограничително определение на използвания 
термин в ЗБН, като се съобрази единствено 
изключването на възможността за обжалване 
на постановения съдебен акт. Встъпването е 
процесуално средство за защита на правата 
на встъпилото лице съгласно чл. 218 от Граж­
данския процесуален кодекс и използването на 
подобен правен механизъм налага преценка 
за съответствие на процесуалните права, с 
които разполага встъпилият по ЗБН, и дали и 
доколко те съответстват на тези в общия исков 
процес, а при наличие на отклонения – дали 
същите са обществено оправдани.
Целта на встъпването в гражданския процес 
е да се издейства благоприятно решение за 
едната от главните страни, на която встъпилото 
лице в защита на своя интерес помага, с цел