Държавен вестник, бр. 32, 2025 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
правния спор, по повод на който е сезиран 
Конституционният съд (Определение № 6 
от 2024 г. по к.д. № 19/2024 г.).
За да се прецени допустимостта на нап­
равеното искане за обявяване на противо­
конституционност на оспорената законова 
разпоредба, е необходимо да се установи ка­
къв е предметът, с който съдът, разглеждащ 
правния спор, е сезиран, какви са неговите 
законово установени правомощия, които 
определят приложимото право, и дали раз­
поредбата, чиято противоконституционност 
се иска да бъде обявена, е от значение за 
изхода на делото.
Предмет на конституционното дело е 
разпоредбата на чл. 314, ал. 3 ГПК, според 
която по искове за опразване на наети и заети 
за послужване помещения не се допускат 
възражения за собственост и за извършени 
подобрения в имота. Систематичното място 
на оспорената разпоредба е в част трета 
„Особени искови производства“, глава два­
десет и пета „Бързо производство“ от ГПК.
Софийският районен съд е сезиран с иск 
по чл. 249, ал. 1 от Закона за задължения­
та и договорите (ЗЗД), който по силата на 
чл. 310, ал. 1, т. 2 ГПК подлежи на раз­
глеждане по реда на бързото производство. 
Разпоредбата на чл. 314, ал. 3 ГПК като 
част от разпоредбите, които уреждат бър­
зото производство, е годна за прилагане по 
конкретното дело и формално има пряко 
отношение към неговия предмет. Въведеният 
с исковата молба предмет на делото е на­
личието на облигационно правоотношение, 
възникнало въз основа на сключен между 
страните договор за заем за послужване, по 
който съдът дължи произнасяне. По силата 
на диспозитивното начало в гражданския 
процес предметът на делото и обемът на 
търсената защита се определят от ищеца 
(чл. 6, ал. 2 ГПК). На това основание в 
конкретния случай сезиращият съд е об­
вързан от обективираните в исковата молба 
фактически твърдения и обусловеното от тях 
искане за защита, съобразно които дължи 
произнасяне по претенция за връщане на 
имот, предоставен от ищеца на ответника 
по силата на договор за заем за послужване 
по смисъла на чл. 243 ЗЗД.
Следователно претенцията на ищеца, с 
която е сезиран съдът, произтича от твър­
дение за съществуващо между страните 
по спора облигационно правоотношение 
(договор за заем за послужване) и съдът е 
задължен да разгледа единствено твърдения­
та и възраженията, свързани с неговото 
развитие, като въз основа на събраните 
доказателства уважи или отхвърли иска 
на предявеното основание. Именно пред­
вид предмета на облигационния спор в 
това производство е без значение на кого 
принадлежи правото на собственост върху 
предоставения за послужване имот (ищецът 
претендира връщането му не като собстве­
ник, а като заемодател, комуто ответникът 
заемател се е задължил да върне имота). На 
това основание и ответникът не може да 
противопостави право на задържане върху 
имота до заплащане на направени от него 
подобрения, тъй като по силата на Закона за 
собствеността (ЗС) такова право има само 
владелецът (чл. 72, ал. 3 и чл. 74, ал. 2 от 
ЗС), а заемателят е държател по смисъла 
на чл. 68, ал. 2 ЗС.
С оглед на предмета на производството 
пред сезиращия съд оспорената разпоредба 
на чл. 314, ал. 3 ГПК по същество само 
установява едно правно положение, което 
следва от естеството на правния спор за 
връщане на вещ, получена на облигационно 
основание. Във връзка с това е необходи­
мо да се съобрази и общата разпоредба на 
чл. 131, ал. 2, т. 5 ГПК, която предвижда, че 
в отговора си ответникът трябва да посочи 
„възраженията си срещу иска“, т.е. тези 
свои насрещни права, които са в състояние 
да осуетят предоставянето на търсената от 
ищеца защита.
Следва също да се посочи, че уредбата 
на възможността дадена претенция да бъде 
предявена за разглеждане в едно или друго 
производство се основава на „съображения 
със значение на процесуални ценности, 
каквито са бързината на правораздаването, 
процесуалната дисциплина и процесуална­
та икономия“ (Решение № 16 от 1998 г. по 
к.д. № 7/1998 г.). Тезата на сезиращия съд 
за „трансформация на държането във владе­
ние“ е неотносима към предмета на делото, 
рамките на който са очертани от исковата 
молба. Дори да се приеме, че ответникът 
по гражданското дело е променил намере­
нието си в хода на развитие на договорните 
отношения между страните и е започнал да 
държи имота за себе си, това обстоятелство 
е напълно ирелевантно за материалноправ­
ната легитимация на страните по предявения 
иск, чиято основателност е обусловена от 
наличието на договорно правоотношение, 
по силата на което ответникът дължи или 
не дължи изпълнение.
Изложеното сочи, че изходът на произ­
водството пред сезиращия съд изцяло се 
урежда от цитираните норми в ЗЗД и ЗС, а 
макар и оспорената разпоредба на чл. 314, 
ал. 3 ГПК да е формално приложима към 
производството, произнасянето по искането 
за установяване на нейната противоконсти­
туционност не би имало ефект за разреша­
ването на правния спор пред сезиращия съд.
Поради това Конституционният съд 
намира, че предявеното искане не може 
да постигне заложеното в чл. 150, ал. 2 от