Държавен вестник, бр. 40, 2002 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  40
приемане на вече извършени актове или дейс-
твия” (от латински ratum facere през среднове-
ковен латински ratificare). Няма основание да
се мисли, че нормата на чл. 85 от Конституци-
ята е лишена от това основно значение на пот-
върждаване, приемане от висшия законодате-
лен орган на предходни действия на държавни
органи по сключване на процесните договори.
Ето защо съгласието по чл. 84, т. 9 от Конс-
титуцията не е елемент от закона за ратифика-
ция, нито е предварително условие за него. Зако-
нът за ратификация е самостоятелен, независим
от упоменатото съгласие акт на парламента. Той
не съдържа съставни елементи извън конститу-
ционно установената процедура— гласуване на
закон по чл. 88, ал. 1 от Конституцията.
4. За разлика от закона за ратификация съгла-
сието по чл. 84, т. 9 поначало се дава с решение.
Това решение е акт, който се приема по облекче-
на процедура (чл. 88, ал. 2 от Конституцията), не
е подчинено на евентуално президентско вето
(чл. 101 от Конституцията) и безспорно е с по-
нисък ранг от закона. Конституцията не съдържа
никакви основания, въз основа на които може да
се допусне, че упражняването на суверенната за-
конодателна воля при приемането на закон може
да бъде ограничено от липсата или нередовност-
та на актове от по-ниска степен, дори когато са
взети от същия орган. Законът е върховен израз
на законодателната власт на парламента и уп-
ражняването на тази власт не е зависимо от дру-
ги, предхождащи приемането му актове. Ето защо
съдът приема, че доколкото предмет на делото е
закон за ратификация, оплаквания за нередов-
ност на други актове, извън самия закон, са неот-
носими към неговата противоконституционност.
III. За обхвата на конституционния контрол
1. В своята практика Конституционният съд
е имал възможност да се произнесе по въпроса
дали проверката на закона за ратификация об-
хваща и международните договори, предмет на
този акт. Следва да се има предвид, че практи-
ката на съда до този момент се отнася само до
междудържавни договори, предмет на между-
народното публично право. В този контекст е
изводът, който съдът прави в решение № 9 от 16
юни 1999 г. по к.д. № 8/99 г. (ДВ, бр. 57 от 1999 г.):
“Ето защо Конституционният съд приема, че
искането обхваща не само ратификационния
акт, но и международните договори, предмет
на този акт, и че следва да се произнесе и по
оплакванията, отнасящи се до тези договори.”
2. Този извод обаче има чисто декларативно
значение и би бил лишен от смисъл извън кон-
текста на обстоятелствата, при които е направен,
и на аргументите, които го обосновават. В след-
ващите три изречения се съдържат носещите,
основните мотиви, основният принцип (ratio
decidendi) на цитираното решение, без които то
не може да бъде разбрано. Те гласят: “Този извод
се налага и от разпоредбата на чл. 5, ал. 4 от Кон-
ституцията, съгласно която международните до-
говори, надлежно ратифицирани, обнародвани и
влезли в сила за Република България, са част от
вътрешното право на страната. Следователно те
могат да имат положението и силата на закон. И
както всички закони в страната, така и ратифи-
цираните международни договори би следвало да
подлежат на контрол за конституционност съг-
ласно чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията.” Съ-
дът застава на позицията, че не могат да бъдат
търпени в българското право въведени с между-
народния договор противоконституционни нор-
ми. Преценката на такива норми и установяване-
то на евентуалната им противоконституционност
е от компетентността на Конституционния съд.
3. Тази позиция на съда в цитираното реше-
ние и изричното позоваване на чл. 5, ал. 4 от
Конституцията са в пряка връзка с определени-
ето на понятието “международни договори”,
което съдът възприема в тълкувателно реше-
ние № 7 от 2 юли 1992 г. по к.д. № 6/92 г. (ДВ,
бр. 56 от 1992 г.). Според това решение “Меж-
дународните договори по своя характер предс-
тавляват двустранни и многостранни междуна-
родни споразумения, сключени между държа-
ви с участие на Република България и регули-
рани от международното право.”
Съдът не смята за необходимо по това дело да
навлиза в нов прочит на чл. 5, ал. 4 от Конститу-
цията. Тук е достатъчно да се отбележи, че про-
цесните договори не се обхващат от определени-
ето. Както беше посочено, те не са “сключени
между държави” и не са “регулирани от междуна-
родното право”. Трите договора (контракта) са
извън приложното поле на чл. 5, ал. 4 от Консти-
туцията. В този смисъл те са извън кръга и на
контролираните от Конституционния съд дого-
вори по чл. 149, ал. 1, т. 4 от Конституцията. Те не
са и не могат да бъдат инкорпорирани във вът-
решното право на Република България, дори да
бъдат обнародвани след ратификацията им. Как-
то е добре известно, вътрешното право е система
от правни норми, а процесните договори са само
сделки. Техните клаузи не са правни норми и не
могат да бъдат част от вътрешното право.
4. Ето защо, законът за ратификация на про-
цесните договори не инкорпорира правни нор-
ми, а е само квалифицирана, конституционно
установена форма на съгласие за придобиване
на права и поемане на задължения с частнопра-
вен характер. Често изискването за ратифика-
ция се поставя от чуждестранните правни су-
бекти, които смятат, че по този начин стабили-
зират договора срещу последващи изменения в
законодателството на държавата съдоговори-
тел (ратификацията играе ролята на стабили-
зираща клауза). Доколкото формално това съг-
ласие се изразява със закон, този закон по сила-
та на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията под-
лежи на проверка от Конституционния съд за
спазване на конституционните процедури. Про-
верката се прави само за собствени на закона
пороци и не обхваща процесните договори.
Всички спорове във връзка с тези договори са
подсъдни на компетентните граждански съди-
лища в съответствие с приложимото право и не
са предмет на конституционното правосъдие.
Въз основа на изложеното и доколкото оп-
лакванията в искането не се отнасят до собст-
вени на закона за ратификация пороци, Конс-
титуционният съд приема, че не са налице усло-