Държавен вестник, бр. 20, 2012 г., стр. 27

БРОЙ  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
както гарантирането на основно право, как­
вото е правото на защита при разрешаването 
на правен спор. Евентуалното ограничаване на 
правото на съдебно обжалване, което е познато 
в гражданскопроцесуалното и администра­
тивнопроцесуалното обжалване единствено 
прегражда пътя към определена инстанция, 
но не го изключва поначало. 
Друго обяснение, според което чрез нор­
мата на чл. 189, ал. 13 ЗДвП се дава обща 
предварителна оценка, че обжалването ще се 
използва в противоречие с неговото предназ­
начение, също е неприемливо. Механизмът за 
противодействие от страна на закона срещу 
подобни прояви би трябвало да се разположи 
в контекста на принципа за неотменимостта 
на основните права (чл. 57 от Конституцията). 
Важна е целта на правото на защита и тя не 
може да бъде преформулирана в зависимост 
от размера на глобата. 
Според Конституционния съд допусти­
мостта на съдебното обжалване трябва да се 
обсъжда най-вече на плоскостта на основното 
право на защита. Затова и само съображения, 
свързани с правото на защита като основно 
право на гражданите, могат да бъдат от зна­
чение в тази посока и по-специално наруши­
телят да не оспорва извършеното нарушение 
и да е готов да плати на място налаганата 
глоба. Щом стане това, производството се 
смята за изпълнено. Ако тези обстоятелства 
обаче не са налице, например гражданинът 
възразява, ще трябва да бъде развито цялото 
производство по административно наказване, 
съдебната защита не може да му бъде отказ­
вана. Ниският размер на налаганата глоба, 
от своя страна, доколкото по категоричен и 
недвусмислен начин предполага тези условия 
и не изисква издаване на наказателно поста­
новление, може да бъде основание законът 
изрично да установи необорима презумпция 
и така да допусне отпадане на възможността 
да се сезира административен орган, който 
да произнася административното наказание, 
и да не се издава наказателно постановление. 
Ограничаването на достъпа до съд в тези 
хипотези ще може да се разглежда като под­
разбиращо се, доколкото не засяга самата му 
същност или не се опира на свободно изразена 
воля. Обратното, да се обвързва отпадането на 
съдебния контрол единствено в зависимост от 
преценката на законодателя за нисък с оглед 
регулираните от него отношения размер на 
глобата, е недопустимо. 
В някои от становищата по делото се пов­
дига един интересен въпрос – когато констати­
рането на конкретно нарушение е установено 
с техническо средство, без да присъства кон­
тролен орган, дали този факт сам по себе си 
го прави безспорно и оттук ненужно да бъде 
сезиран по-нататък съдът? Проблемът със 
записването на гражданите е доста сложен 
и многопластов и излиза извън рамките на 
настоящото дело, но предвид позоваването 
на този аргумент в някои от становищата 
следва да се подчертае, че няма задължител­
на зависимост между двете. Поставянето на 
технически средства, които автоматично да 
записват административни нарушения, трябва 
да се извършва по определена процедура и с 
оглед спазването на определени изисквания 
(арг. чл. 32, ал. 2 от Конституцията). Никой 
не може да лиши гражданин от правото му 
да оспорва спазването на тези изисквания, 
щом са нарушени негови права или засегнати 
законни интереси или пък въобще да оспори 
тяхната достоверност. Затова възможността да 
се сезира съдът винаги трябва да присъства. 
Техническите средства за запис биха могли да 
създават висока степен на достоверност и да 
бъдат важно доказателствено средство и оттук 
да минимализират нагласата за оспорване, но 
не може да се приема за абсолютно, че те са 
безспорни. В тази връзка не би следвало да 
бъде приет и доводът, че наказателното поста­
новление просто възпроизвежда съдържанието 
на записа от съответното техническо средство 
и затова няма смисъл да бъде обжалвано пред 
съд. Тук се поставя вече въпросът въобще 
за отпадане възможността за обжалване на 
наказателно постановление, което е недо­
пустимо. Поначало идеята, че техническото 
средство за запис поради своето естество и 
автоматично действие прави ненужно съдеб­
ното обжалване, не може да бъде подкрепена. 
Става въпрос за доказателствено средство и не 
би трябвало да има пречки то да се оспорва 
в съда. Гражданинът е този, който трябва да 
реши как да постъпи, а не законът да решава 
вместо него, дори омекотявайки проблем, като 
предварително фиксира някакъв размер на 
глоба, който приема за минимален.
В заключение да се допусне елиминиране 
или редуциране на съдържанието на основни 
права или на тяхното упражняване по съо­
бражения за целесъобразност е недопустимо, 
защото нарушава принципа за правовата дър­
жава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията) и внася 
промени в баланса между изпълнителната 
и съдебната власт (чл. 8 от Конституцията), 
без да има някаква опора в основния закон. 
Единствено само съображения, които пряко 
се отнасят към правото на защита, могат да 
бъдат използвани, за да се въвеждат някакви 
диференциации в правния му режим.
По изложените съображения на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията Консти­
туционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционен чл. 189, 
ал. 13 от Закона за движението по пътищата 
(обн., ДВ, бр. 20 от 1999 г.; посл. изм., ДВ, 
бр. 19 от 2011 г.). 
Председател: Евгени Танчев
2547