Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 13

БРОЙ  80	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
допуска различен режим за законодателно 
решаване на провомощията на органите на 
местно самоуправление. 
По изложените съображения и на осно-
вание чл. 149, ал. 1, т. 3 от Конституцията 
Конституционният съд
Р  Е  Ш  И :
Конституцията на Република България 
урежда местното самоуправление като форма 
на децентрализация на държавната власт с цел 
повишаване ролята на самоуправляващите 
се общности при решаване на въпроси от 
местно значение. Тя осигурява на органите на 
местното самоуправление правото и реалната 
възможност да регулират и да управляват в 
рамките на закона, на тяхна отговорност и в 
интерес на населението на общината, същест-
вена част от обществените дейности и дела. 
Дейността по управлението на отпадъците е 
един от елементите, представляващ същест-
вена част от обществените дела на местното 
самоуправление.
Съдиите Владислав Славов и Снежана 
Начева са подписали решението с особено 
мнение по допустимостта на искането.
Председател: Р. Янков
ОСОБЕНИ МНЕНИЯ
на конституционни съдии по конституционно 
дело № 7 от 2009 г.
Владислав Славов
По допустимостта на искането изразявам 
следното особено мнение:
Общинските съвети са включени в субекти-
те, посочени изчерпателно в Конституцията, 
които могат да сезират Конституционния съд, 
но с ограничени правомощия. Те могат да 
повдигат единствено спорове за компетент-
ност между тях и централните изпълнителни 
органи – чл. 149, ал. 1, т. 3, втората хипотеза 
и чл. 150, ал. 1, второто изречение. Органите 
на местно самоуправление не могат да сезират 
съда с искане за противоконституционност 
на законите, независимо в какво се изразява 
противоречието с Конституцията. 
Както бе посочено по силата на чл. 149, 
ал. 1, т. 3, общинските съвети могат да по-
ставят за разглеждане пред Конституционния 
съд само спорове за компетентност между 
органите на местно самоуправление и централ-
ните изпълнителни органи. Съдът, след като 
бъде сезиран, следва да образува, допуска и 
разглежда дела с подобен предмет, когато два 
или повече от посочените органи претендират 
да притежават едни и същи правомощия, т. е. 
необходимо е да съществува припокриване 
(застъпване) на компетентности или ситуа-
ция, при която се изземват или ограничават 
компетенции, поверени на местните власти в 
съответствие с принципа на местното самоу-
правление, регламентиран в Конституцията. 
В постоянната си практика (определение по 
к.д. № 13 от 1999 г. и др.) Конституционният 
съд последователно поддържа, че е налице 
основание за разглеждане на спор за компе-
тентност, ако той съществува реално, а не 
хипотетично. В конкретния случай такъв спор 
не е налице, тъй като твърдяното изземване 
на правомощие на орган на местно самоупра-
вление реално би възникнало, ако Народното 
събрание приеме внесения от Министерския 
съвет проект на закон за управление на от-
падъците в област София. Освен това към 
момента съществува ясна нормативна уредба 
относно компетентността на общините по 
управление на отпадъците – така Закон за 
управление на отпадъците (ЗУО), Закон за 
местните данъци и такси и др. Със ЗУО на 
общинските съвети са делегирани права да 
приемат наредба за определяне условията и 
реда за изхвърлянето, събирането, транспор-
тирането, претоварването, оползотворяването 
и обезвреждането на битови, строителни и 
масово разпространени отпадъци на своя 
територия.
Не може да се сподели изразеното в оп-
ределението по допускане на искането, че 
смисълът на производството по чл. 149, ал. 1, 
т. 3 от Конституцията е предотвратяване при-
емането на противоконституционни закони, 
защото Конституционният съд няма такава 
компетентност. Единствената регламентирана 
хипотеза на такава компетентност за преван-
тивен контрол съдът може да осъществява по 
т. 4, предл. първо от цитирания текст.
Вярно е, както е посочено в определени-
ето по допускане и по-горе, че органите на 
местно самоуправление имат ограничена 
компетентност да сезират Конституционния 
съд, но това не означава, че съдът следва да 
разглежда хипотетични спорове, възникнали 
от евентуални законопроекти. На първо мяс-
то – не трябва да се ограничава правомощието 
на Народното събрание, което чрез обсъждане 
и приемане или неприемане да изрази отно-
шението си към конституционосъобразността 
на предлаганата промяна в законова уредба, 
респ. на законопроекта. На второ място, не 
трябва да се допуска, че органите на местно 
самоуправление не могат да повдигат спор за 
компетентност, когато той засяга или пряко 
произтича от действащо законодателство. 
Това е особено съществено, защото почти 
изцяло правомощията на органите на местно 
самоуправление произтичат от закон (така 
чл. 141 и други от Конституцията). Не е без 
значение и обстоятелството, че един подобен 
спор за компетентност, на база на законопро-
ект, дори да възникне в началния момент на 
предлагана законодателна промяна, може да 
стане приложимо право, преди произнасяне-
то на Конституционния съд по същество, с 
оглед технологичните срокове по чл. 67 и сл. 
от Правилника за организацията и дейността