Държавен вестник, бр. 36, 2024 г., стр. 13

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
в правовата държава (Решение № 6 от 2013 г. 
по к.д. № 5/2013 г.; Решение № 3 от 2021 г. по 
к.д. № 11/2020 г.).
С оглед на гореизложеното Конституцион-
ният съд намира, че разпоредбата на чл. 55а, 
ал. 2 ЗЗО противоречи на чл. 52, ал. 1 от 
Конституцията.
Воден от тези съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията, Консти-
туционният съд
Р Е Ш И :
Обявява за противоконституционна разпо-
редбата на чл. 55а, ал. 2 от Закона за здравното 
осигуряване (обн., ДВ, бр. 70 от 19.06.1998 г.; 
посл. изм., бр. 16 от 23.02.2024 г.).
Председател:  
Павлина Панова
СТАНОВИЩЕ
на съдия Янаки Стоилов 
по мотивите на Решение № 6 от 2024 г.  
по к. д. № 15/2023 г.
Приемам решението на съда и в основни 
линии споделям неговите мотиви, но смятам, 
че се налага задълбочаване и конкретизация 
на аргументацията на извода за противокон-
ституционност на оспорената разпоредба от 
Закона за здравното осигуряване. 
Правата на личността по отношение на 
здравето са част както от съвременното право 
на Република България, така и на международ-
ното право. Гарантирането и реализирането 
на тези права предполага създаване и функ-
циониране на национални здравни системи, 
които притежават и поддържат определени 
характеристики. Лимитите за заплащане на 
медицинските дейности, въведени с чл. 55а, 
ал. 2 от Закона за здравното осигуряване, 
се разглеждат като средство за регулиране 
на разходите на лечебните заведения. Пре-
ценката за (не)съответствие на лимитите с 
Конституцията трябва да се прави с оглед 
на въздействието им върху няколко основни 
права и върху здравната система като цяло.
Според чл. 12, т. 1 от Международния пакт 
за икономическите, социалните и културните 
права (Пакта) държавите признават правото 
на всяко лице да постигне възможно най-
добро състояние на физическо и душевно 
здраве, казано накратко и популярно – право 
на здраве. Това е първичното и определящо 
право по отношение на останалите права в 
сферата на здравеопазването и на съответните 
задължения на държавата за тяхното осигу-
ряване. Мерките, които държавите вземат, за 
да се осъществи напълно това право, трябва 
да включват и мерките, необходими за създа-
ване на условия, които да осигурят на всички 
медицинска помощ и медицинско обслужване 
в случай на болест (чл. 12, т. 2, буква „d“). 
Обръщам внимание на тези разпоредби, за-
щото Конституционният съд в решаването на 
спорове относно здравеопазването (Решение 
№ 8 от 1998 г. по к. д. № 3/1998 г., Решение 
№ 32 от 1998 г. по к. д. № 29/1998 г., Решение 
№ 2 от 2007 г. по к. д. № 12/2006 г., Решение 
№ 8 от 2012 г. по к. д. № 16/2011 г., Решение 
№ 3 от 2016 г. по к. д. № 6/2015 г.), включи-
телно в настоящото, не се позовава на това 
фундаментално право. Само в Решение № 8 
от 2016 г. по к. д. № 9/2015 г. в отговор на 
искане на вносителя, който твърди нарушение 
на чл. 12 от Пакта, съдът излага съображе-
ния за липса на такова нарушение. Другото 
отбелязване е в становище на съдиите Янаки 
Стоилов, Атанас Семов и Красимир Влахов 
към мотивите на Определение № 3 от 2022 г. 
за прекратяване на производството по к. д. 
№ 2/2022 г.
Правото на здравно осигуряване по чл. 52, 
ал. 1 от Конституцията е производно от пра-
вото по чл. 12 от Пакта, който логически и 
времево предшества съответната уредба в 
действащата Конституция. Правото на здравно 
осигуряване гарантира достъпна медицинска 
помощ и безплатно ползване на медицинско 
обслужване при условия и по ред, опреде-
лени със закон. Здравните системи могат 
да имат различна организация и различни 
източници на финансиране, но най-важното 
от гледна точка на индивида е, че те служат 
за постигане на положителни резултати по 
отношение на неговото здраве. В Република 
България здравното осигуряване e предпочетен 
и установен от Конституцията механизъм с 
оглед на гарантиране и реализиране на самото 
право на здраве.
Здравеопазването е комплексна дейност, 
която има икономически, социални, меди-
цински, организационни и финансови аспек­
ти. В днешно време правото на здраве се 
отличава с универсалност и висока степен 
на определеност благодарение на класифи-
кацията на болестите. Всяка реализация на 
това право при получаване на медицинска 
помощ се структурира и документира чрез 
стандартизирано описание на състоянието 
на лицето според единна Международна кла-
сификация на болестите. На следващо място 
често използван начин за постигане на стан-
дартизирано лечение и извършване на оценка 
на резултатите от лечебната дейност, както 
и за нейното остойностяване, е приемането 
в съответна нормативна форма на клинични 
ръководства. В българското законодателство 
не се установява наличието на такъв норма-
тивен акт, съответстващ на изискването за 
добра медицинска практика по отношение 
на различните категории клинични случаи. 
Като последица от това не може обективно 
да се направи оценка на медицинските дей-