Държавен вестник, бр. 12, 2014 г., стр. 40

СТР.  40	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  12
е била оспорена, тъй като е променена с § 1, 
т. 1 от Наредбата за допълнение на Наредба 
№ 39 от 2004 г., обнародвана в „Държавен 
вестник“, бр. 33 от 2013 г. Несъществуването 
на оспорван текст от нормативен акт в оспо-
рената редакция представлява отрицателна 
процесуална предпоставка, която не е нарочно 
предвидена в разпоредбата на чл. 159 АПК, 
която не е нарочно предвидена, но изключва 
правото на оспорване. 
2. При сега действащата разпоредба на чл. 2, 
ал. 5 от Наредба № 39 от 2004 г. за жалбопо-
дателите не съществува правен интерес от по-
нататъшно поддържане на жалбата, тъй като 
извършените промени в разпоредбата водят 
до промяна в дейностите, които се извършват 
от лечебните заведения за извънболнична 
помощ по отношение на диспансеризацията 
на лице с психични заболявания. Посочва се, 
че новосъздадените тестове към чл. 2, ал. 5 
от наредбата дават възможност включването 
на пациент на диспансерно наблюдение вече 
да се извършва от специалист по психиатрия 
от специализираната извънболнична меди-
цинска помощ, който определя и периода 
на диспансерното наблюдение на пациента, 
а необходимостта от продължаване на дис-
пансерното наблюдение на пациента задъл-
жително се преценява в края на всяка година 
от определения период. 
3. Жалбата е недопустима и поради лип-
сата на изискуемия по силата на закона 
правен интерес от оспорване на подзаконов 
нормативен акт, очертан в разпоредбата на 
чл. 186, ал. 1 АПК. По тази точка се твърди, 
че правният интерес се обосновава с наруша-
ване на конкретни твърдени права, а двамата 
жалбоподатели не притежават такива права, 
които да се засягат с оспорените разпоредби. 
Част от аргументите в подкрепа на тази точка 
се развиват в становището на ответника по 
съществото на жалбата. 
Доколкото въпросът за допустимостта на 
жалбата е предпоставка за нейното разглеж-
дане по същество, същият следва да бъде 
разгледан приоритетно. По направените въз-
ражения настоящият съдебен състав съобрази 
следното: 
Съгласно чл. 186, ал. 1 АПК право да 
оспорват подзаконов нормативен акт имат 
гражданите, организациите и органите, чи-
ито права, свободи или законни интереси са 
засегнати или могат да бъдат засегнати от 
него или за които той поражда задължения. 
Записът в цитираната разпоредба е императи-
вен и категорично сочи за осъществяване на 
непосредствен, пряк и личен правен интерес 
като предпоставка за оспорване на подзаконов 
акт. Наличието на такъв според чл. 159, т. 4 
АПК е основание за допустимост на подаде-
ната жалба.
Предмет на оспорване според подадените 
жалби са разпоредби на: 
1. Наредба № 39 от 16.11.2004 г. на минис-
търа на здравеопазването за профилактичните 
прегледи и диспансеризацията (ДВ, бр. 106 
от 2004 г.), изменена с § 1, т. 1 от ПЗР на 
Наредбата за изменение и допълнение на 
Наредба № 40 от 2004 г. на министъра на 
здравеопазването за определяне на основния 
пакет на здравни дейности, гарантирани от 
бюджета на НЗОК (ДВ, бр. 100 от 2012 г.) в 
частта на разпоредбата на чл. 2, ал. 5 – нова 
(ДВ, бр. 100 от 2012 г., в сила от 1.01.2013 г.), и 
2. Наредба № 40 от 24.11.2004 г. на минис-
търа на здравеопазването за определяне на 
основния пакет на здравни дейности, гаран-
тирани от бюджета на НЗОК (ДВ, бр. 112 от 
2004 г.) в частта на т. 5 от приложение № 8а 
към разпоредбата на член единствен (нова, 
приета с § 8 на Наредбата за изменение и 
допълнение на Наредба № 40 от 2004 г. на 
министъра на здравеопазването за определяне 
на основния пакет на здравни дейности, га-
рантирани от бюджета на НЗОК – ДВ, бр. 99 
от 2012 г., в сила от 1.01.2013 г.) и в частта 
на т. 5 от приложение № 9а (нова, приета с 
§ 10 на Наредбата за изменение и допълнение 
на Наредба № 40 от 2004 г. на министъра на 
здравеопазването за определяне на основния 
пакет на здравни дейности, гарантирани от 
бюджета на НЗОК – ДВ, бр. 99 от 2012 г., в 
сила от 1.01.2013 г.).
По силата на чл. 11, ал. 1, т. 1 от Закона за 
лечебните заведения амбулаториите за първич-
на или специализирана медицинска помощ в 
качеството си на лечебни заведения могат да 
извършват различни действия в областта на 
здравеопазването, в това число и диспансе-
ризация – буква „г“, в това число и на лица 
с психични заболявания. С влизането в сила 
на оспорените разпоредби на Наредба № 39 от 
16.11.2004 г. на министъра на здравеопазването 
за профилактичните прегледи и диспансериза-
цията, издадена въз основа на чл. 30, ал. 3 от 
Закона за здравето (ЗЗ), считано от 1.01.2013 г. 
е променен редът на диспансеризация на лица 
с психични заболявания, като е прието, че 
диспансеризация на психичните заболявания 
се провежда в лечебни заведения за болнич-
на помощ и в центрове за психично здраве. 
Тъй като по силата на закона – чл. 11, ал. 1, 
т. 1, буква „г“ ЗЛЗ, лекарите, упражняващи 
дейност като амбулатории за специализирана 
медицинска помощ, имат право да извършват 
диспансеризация на болни, а с оспорените 
разпоредби се изключва възможността да 
извършват такава по отношение на лица с 
психични заболявания, за тях е налице правен 
интерес от тяхното оспорване. В този смисъл 
следва да бъде прието, че за жалбоподателите 
(и първоначалните двама и останалите при-
съединени), които упражняват дейност като