Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
Мотивите на настоящото решение доказват, 
че и конституционните разпоредби, и досе­
гашната практика на Конституционния съд 
не оставят място за неяснота или за съмнение 
относно правния статус и правомощията на 
председателя на Народното събрание при 
конкретно посочените обстоятелства и без да 
е необходимо да се упражнява тълкувателно­
то правомощие на Конституционния съд по 
настоящото дело.
Разпоредбите, чието тълкуване Съдът 
допусна, имат само един възможен прочит и 
дават еднозначен отговор на поставения въп­
рос. Както посочих и в особеното си мнение 
по допустимостта на искането, искането, с 
което Съдът е сезиран, не е за изясняване на 
точния смисъл на конкретни конституцион­
ни разпоредби, а чрез него се търси оценка 
на конкретно поведение на председател на 
Народното събрание. Последният абзац в 
мотивите на решението представлява, спо­
ред мен, именно такава оценка и илюстрира 
ненужността на упражняването на тълкува­
телната компетентност на Конституционния 
съд по допуснатото искане.
Конституционен съдия:
Соня Янкулова
СТАНОВИЩЕ
на съдия Атанас Семов по Решение № 11 на 
Конституционния съд от 18.11.2025 г. по кон­
ституционно дело № 8/2025 г. на основание 
чл. 32, ал. 5 от Правилника за организацията 
на дейността на Конституционния съд
Представям това становище, тъй като смя­
там за необходимо да потвърдя1 като напълно 
актуални и валидни и допълня някои съображе­
ния относно непосредственото осъществяване 
на държавната власт от народа (чл. 1, ал. 2 
от Конституцията) и уреждащия го Закон за 
пряко участие на гражданите в държавната 
власт и местното самоуправление (обн., ДВ, 
бр. 44 от 12.06.2009 г.; посл. изм., ДВ, бр. 15 
от 22.02.2022 г., ЗПУГ), като поддържам някои 
резерви както относно разбирането, така и 
относно съобразеността с Конституцията на 
някои от разпоредбите на този закон.
І. Относно народния суверенитет
Разпоредбите на чл. 1 от Конституция­
та (КРБ) следва да бъдат разглеждани във 
взаимовръзка и в светлината на изградения 
демократичен политически режим.
Първата разпоредба (ал. 1) определя фїрма­
та на държавата: република с парламентарно 
управление. Нюансите по отношение на раз­
бирането за „парламентарна република“ са 
известни и не са определящи за разглежданата 
проблематика.
1 След като бяха изложени и в моето становище 
по Решение № 3 на КС от 8.02.2024 г. по к.д. 
№ 13/2023.
Втората разпоредба (ал. 2, изр. първо) прог­
ласява принципа на народния суверенитет: 
цялата власт произтича от народа.
Третата разпоредба (ал. 2, изр. второ) до­
развива принципа на суверенитета по отно­
сително специфичен за Република България 
начин. Тя предвижда две ясно отграничени 
основни форми на осъществяване на държав­
ната власт (а именно начинът на осъществяване 
на държавната власт е определящ за ефектив­
ното осъществяване на народния суверени­
тет): непос­редствено от суверена (народа) 
и опосредено („чрез“, не от, предвидените в 
Конституцията органи, несъмнено на първо 
място – националното представително учреж­
дение, Народното събрание). Поради това дори 
да е безспорно, че народното представител­
ство (в НС) е легитимно да изразява волята 
на (да представлява) суверена, не смятам, 
че може да се отстоява нито разбиране, че 
то/той е суверенът, нито че осъществяването 
на властта от представителите на суверена 
може да се разглежда като каквото и да било 
„непосредствено осъществяване“ от суверена.
Четвъртата разпоредба (ал. 3) може да се 
разглежда като конституционна гаранция за 
народния суверенитет. Според мен разпоред­
бите на ал. 2 и ал. 3 прогласяват и гарантират 
действително народовластие, с което ясно из­
разяват въплътената в Конституцията от 1991 г. 
воля за пълно прекратяване/ликвидиране на 
политическия модел на съществувалата преди 
това тоталитарна държава2.
Българският конституционен модел не дос­
тига до познато в други европейски държави 
(напр. Швейцария) ефективно постоянно на­
родовластие чрез провеждане на множество 
референдуми по много широк кръг управленски 
въпроси. Той обаче съдържа правно основание 
за ефективно пряко осъществяване на властта 
от народа. Степента на интензивност на пря­
кото упражняване на властта от народа зависи 
единствено от инициативността на субектите, 
които имат право да предизвикат произвеждане 
на референдум (сред които естествено, ако не 
и на първо място, са гражданите). Позволявам 
си да смятам обаче референдумната демокра­
ция за най-висша/чиста форма на демокрация, 
макар това да не е възприето в някои несъм­
нено демократични държави (напр. Федерална 
република Германия). „Единната и неделима 
учредителна власт на нацията обгръща в себе 
си основанията на всички други „власти“ и на 
2 Аналогично напр. Конституцията на ФРГ е единст­
вената в света, която прогласява достойнството на 
човека в своята първа разпоредба – като елемент 
от прогласяването на принципно различните на­
чала на новия конституционен ред в изначално 
отричане на предходния. И тази отразена в чл. 1 
от Основния закон воля на германския народ, 
прочетена именно в исторически контекст(!), бе 
установена и зачетена и от Съда на ЕС като израз 
на „националната конституционна идентичност“ 
на Германия (CJCE, Omega, C-36/02).