Държавен вестник, бр. 49, 2024 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  49
съдържанието на оспорената разпоредба. Тази 
мярка, въведена със ЗСВ, служи за постигане 
на поставена от законодателя цел – защита 
на значими обществени интереси, отнасящи 
се до практикуване на повечето юридически 
професии. Съответно средството, с което тя 
се преследва, е подходящо, защото има пряка 
и съществена връзка с целта, която се опитва 
да постигне. Независимо дали максимално 
възможният брой явявания са три или чети­
ри, намесата на държавата в свободния избор 
на професия и в по-широк смисъл в правото 
на труд не е несъразмерна, защото включва 
няколко опита за покриване на поставените 
изисквания. 
При оценка на пропорционалността на раз­
глежданата мярка следва да се вземат предвид 
още два фактора – предварителната яснота на 
критериите, на които кандидатите следва да 
отговарят, и възможността да подберат момен­
та, в който да се явят на изпита. Методите и 
критериите, по които се оценяват кандидатите 
за придобиване на юридическа правоспособ­
ност, са предварително известни. Освен това 
от кандидатите зависи дали да използват всеки 
предстоящ изпит, или да отложат явяването си 
за следващ такъв, като преценят вероятността 
да покрият изпитните изисквания. 
Съдът намира за необосновано твърдението 
на вносителя на искането, че ограниченият 
брой опити за успешно полагане на изпит 
за юридическа правоспособност нарушава 
правото на образование по чл. 53, ал. 1 от 
Конституцията. Както вече бе посочено, из­
борът на образование предпоставя избора на 
професия. Едва оттам насетне връзката между 
правото на образование и правото на труд, 
в частност свободният избор на професия, е 
налице. Този избор в случая е опосредстван от 
теоретико-практическа подготовка в качество­
то на стажант-юрист и успешно положен изпит 
за придобиване на юридическа правоспо­соб­
ност. Тезата на вносителя на искането, че 
с лимитиране на броя опити да се получи 
юриди­ческа правоспособност се дисквалифици­
ра вече придобито образование, всъщност е 
възражение срещу оспореното условие (едно 
от законово установените) за практикуване на 
редица юридически професии. Аргументи­те за 
възможността и условията, при които държа­
вата да въвежда изисквания за това, вече са 
коментирани в настоящите мотиви. 
Съдът намира, че правото на образование, 
така както то е уредено в Конституцията, включ­
ва осигуряване на равни правни възмож­ности 
за обучение, но не и гаранция за професионал­
на реализация в същата сфера. Разпоредбата 
на чл. 53, ал. 1 от Конституцията прогласява 
като основно право на гражданите правото на 
образование, без да указва принципите, реда, 
начина и системата за неговото осъществява­
не и практическо прилагане (Решение № 9 от 
10.05.2018 г. на КС по к.д. № 5/2017 г.). Изводът, 
направен от вносителя, че „практическият ре­
зултат, до който се стига от тази правна уредба, 
е непризнаване на завършеното образование“, 
не е основателен поне по отношение на длъж­
ностите и професиите, за които не се изисква 
наличие на юридическа правоспособност. 
Задълженията на държавата по отношение 
на правото на образование са свързани с изис­
кването тя да създаде правни, институцио­нални 
и финансови условия за обучение. При липса 
на централизирана система, която точно да 
планира броя на необходимите, а оттук и на 
обучаваните специалисти, както и да разпреде­
ля завършилите висше образование, държавата 
няма как да гарантира на всеки от получилите 
определено образование последваща реализа­
ция в съответна професия. Задълженията на 
държавата по отношение на правото на об­
разование към момента на неговото успешно 
завършване вече са изпълнени. За адресатите 
на правото на образование то свършва там, 
където започва изборът на професия, за която 
това образование е необходимо, респективно 
започва подборът на лицата за нейното упраж­
няване. Поради това в разглеждания случай 
няма ограничаване на придобито право – на 
образование, а намерението да се упражнява 
дадена професия е нещо различно от правото 
на достъп до нея и оттам насетне от самото 
право тя да се упражнява. 
Вносителят на искането твърди, че оспоре­
ната разпоредба противоречи и на чл. 32, 
ал. 1 от Конституцията, с което се нарушава 
закрилата от незаконна намеса в личния и се­
мейния живот и от посегателство върху честта, 
достойнството и доброто име на гражданите. 
Конституционният съд в своята практика е по­
сочил, че правото на личен живот се изразява 
в правото на определена сфера на автономност 
на индивида, която включва преди всичко 
ненамеса на публичната власт в нея (Решение 
№ 8 от 2019 г. по к.д. № 4/2019 г.). Според 
съда в случая не само липсва нарушение на 
конституционно признатото право на личен 
живот, но спорът относно броя на явяванията 
на изпит за юридическа правоспособност въ­
обще няма отношение към ценностите, които 
това право отразява.
По изложените съображения и на основание 
чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията Консти­
туционният съд
Р Е Ш И :
Отхвърля искането на омбудсмана на Репуб­
лика България за установяване на противо­
конституционност на разпоредбата на чл. 300, 
ал. 3 от Закона за съдебната власт в частта 
„до три пъти“ (обн., ДВ, бр. 64 от 7.08.2007 г.; 
посл. изм. и доп., бр. 18 от 1.03.2024 г.).
Председател:
Павлина Панова
3762