Държавен вестник, бр. 55, 2015 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  55
Сред конституционните характеристики, ус­
тановени в чл. 117 КРБ, решаващо е значението 
на независимостта на съдебната власт. Един­
ствено за съдебната власт независимостта 
изрично е прогласена на конституционно ниво 
като присъщо за тази власт качество. И това 
е така, защото независимостта на съдебната 
власт има ключово значение за осъществяване 
на правораздавателната дейност.
Съгласно чл. 117, ал. 1 от Конституцията 
във функционално отношение пред съдебната 
власт е поставена задачата да защитава правата 
и законните интереси на гражданите, юриди­
ческите лица и държавата. В осъществяването 
на съдебната власт с различни средства и 
методи на правна защита участват съдилища­
та, прокуратурата и следствените органи. По 
дефиниция съществената част на съдебната 
власт е правосъдието, осъществявано от кон­
ституционно установените съдилища (чл. 119, 
ал. 1 КРБ). Това е така, защото чрез право­
раздавателния акт на съдилищата се решават 
окончателно и задължително правните спорове 
за защита на правата и законните интереси на 
гражданите, юридическите лица и държавата, 
т.е. осъществява се правозащитната функция 
на държавата (Решение № 8 от 2005 г. на КС 
по к.д. № 7 от 2005 г. – ДВ, бр. 74 от 2005 г.).
Съдебната власт в своята дейност е неза­
висима от изпълнителната и законодателната 
власт, както и в отношенията с останалите 
власти, които имат самостоятелно установена 
конституционна компетентност, каквито са 
президентът и Конституционният съд. Връз­
ката є с тях се осъществява чрез законите, 
гласувани от Народното събрание, които се 
прилагат от органите на съдебната власт, а 
решенията на последните са задължителни за 
органите на изпълнителната власт. За акто­
вете, постановени от органите на съдебната 
власт, Конституцията предвижда контрол само 
по реда за инстанциония съдебен контрол, т.е. 
изключена е каквато и да е намеса на остана­
лите власти, включително и в хипотезата на 
отмяна със закон на влезли в сила решения, 
постановени от конституционно установени 
съдилища (чл. 119 КРБ), или възлагане на 
правораздавателни функции на органи, които 
не осъществяват съдебната власт. В този сми­
съл и Решение № 4 от 1998 г. по к.д. № 16 от 
1997 г. – ДВ, бр. 30 от 1998 г.; Решение № 22 
от 1998 г. по к.д. № 18 от 1998 г. – ДВ, бр. 112 
от 1998 г.; Решение № 8 от 2005 г. по к.д. № 7 
от 2005 г. – ДВ, бр. 74 от 2005 г., на КС. 
Независимостта на съдебната власт от 
останалите власти на конституционно ниво е 
гарантирана с изрично прогласени самостоя­
телен бюджет – чл. 117, ал. 3 КРБ, и кадрова 
политика, осъществявана вътре в системата 
от органи, чиято организация и правомощия 
също са предмет на изрична конституционна 
уредба – чл. 129 – 130 от Конституцията.
Наред с бюджетната самостоятелност на 
съдебната власт и решаването на кадровите 
въпроси предмет на конституционна уредба 
е и личната независимост на съдиите, проку­
рорите и следователите, която е гарантирана 
чрез въведените принципи за несменяемост 
(чл. 129, ал. 3 КРБ), функционален имунитет 
(чл. 132 КРБ) и несъвместимост (чл. 195 ЗСВ), 
както и гарантираното им право на защита 
срещу актове, засягащи техни права и законни 
интереси в това им качество. В този смисъл е 
и Тълкувателно решение № 3 от 1994 г. на КС 
по к.д. № 1 от 1994 г. – ДВ, бр. 49 от 1994 г.
Прогласената институционална независи­
мост на съдебната власт има и своето функ­
ционално измерение. Съгласно чл. 117, ал. 2 
КРБ при осъществяване на функциите си 
съдиите, съдебните заседатели, прокурорите и 
следователите се подчиняват само на закона. 
В тази си част конституционната разпоредба 
очертава приложното поле на функционал­
ната независимост, която се проявява при 
осъществяване на властническите функции на 
съдиите, съдебните заседатели, прокурорите 
и следователите в реализиране на предоста­
вените им правомощия съобразно специфич­
ното им място в структурата на органите на 
съдебната власт и изпълняваната дейност, а 
именно: съдиите и съдебните заседатели – в 
осъществяването на правосъдието (чл. 119 
КРБ), прокурорите – в надзора за спазване 
на законността (чл. 127 КРБ ), и за следова­
телите – в разследването на наказателните 
дела в случаите, предвидени в закона (чл. 128 
КРБ). От така очертаното от конституцион­
ните разпоредби приложно поле става ясно, 
че функционалната независимост на всеки от 
органите на съдебната власт има конкретни 
измерения, които изключват зависимости, 
предписания или указания от страна на други 
държавни или политически органи при при­
лагането на закона по всяко конкретно дело. 
В тези случаи функционалната независимост 
на органите на съдебната власт гарантира сво­
бодното формиране на вътрешното убеждение, 
което се основава на събрания доказателствен 
материал по делото и на закона. В крайна 
сметка независимостта на съдията, прокурора 
и следователя при изпълнение на неговите 
функции, чрез които се реализира съдебната 
власт, е ограничена винаги и само в рамките 
на Конституцията и закона. Следователно 
не става дума за абсолютна независимост, 
а за функционална независимост, ограни­
чена в рамките на решаване на въпросите 
по делото. Контролът върху правилността 
на постановените актове се осъществява 
по ред, предвиден в процесуалните закони.