Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 10

С Т Р .  10
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  66
чл. 17 ЗВ, които задължително трябва да се
съдържат в устава и част от които са тези за
структурата и органите на вероизповеданието
и за представляващите го лица. Извършването
на такова изменение обаче се изключва при
наличието на законова уредба на същите въп-
роси, която е идентична със съществуващата в
устава. Осъществяването на промяната в тези
случаи е недопустимо, тъй като би довело до
несъответствие със закона, който (чл. 86, ал. 2
от Конституцията) е задължителен за всички
държавни органи, организациите и граждани-
те. Следователно поради намесата на държа-
вата липсва възможност за промени в устава
по въпроси, които могат и трябва да се регули-
рат именно от него, а това ограничава свобо-
дата на вероизповеданията и автономността
на религиозните институции по чл. 13, ал. 1 и
2 от Конституцията.
От оспорената разпоредба следва също, че
тя възпроизвежда засягащи християнската ре-
лигия принципи в частта, с която сочи (изр. 3)
Българската православна църква за член на
Едната, Свята, Съборна и Апостолска църква.
Единността, Светостта, Съборността, Апосто-
личността на Църквата са понятия на религи-
озното учение за християнството. Те имат тео-
логичен смисъл, характеризират същността и
устройството на Църквата на земята и всъщ-
ност, както се изтъква в становището на Пра-
вославния център за църковно-държавни и меж-
дуцърковни отношения, разпоредбата в тази
част “напълно отговаря на чл. 9 от Символа на
вярата, където се съдържа учението за Христо-
вата църква”. С включването на това учение в
законовата разпоредба държавата изразява своя
и задължителна за всички оценка в сферата на
религията по теологични въпроси. Това състав-
лява намеса във верските убеждения и принци-
пи на вероизповеданието, която намеса прави
недопустими развитието и промяната на тези
принципи. Ето защо накърнява свободата на
вероизповеданията и отделеността на религи-
озните институции от държавата и противоре-
чи на чл. 13, ал. 1 и 2 от Конституцията.
Съгласно чл. 10, ал. 2 ЗВ Българската пра-
вославна църква е юридическо лице и устрой-
ството и управлението є се определят в нейния
устав. В частта, с която обявява Българската
православна църква за юридическо лице, разпо-
редбата противоречи на чл. 6 от Конституцията.
Придобиването на статут на юридическо
лице по силата на закона е предвидено единст-
вено за Българската православна църква. Дру-
гите религиозни общности могат да придобият
такъв статут при условията и по реда на чл. 14—
20 ЗВ—чрез регистрацията им като юридичес-
ки лица от Софийския градски съд по реда на
глава четиридесет и шеста на Гражданския
процесуален кодекс. Известно отклонение от
този ред е направено за вероизповеданията,
които са регистрирани по чл. 6 от отменения
Закон за изповеданията. Те също подлежат на
регистрация, но вписването им се извършва
служебно в закрито заседание от съда.
Различието в начина на придобиване на ста-
тут на юридическо лице (по силата на закона
или чрез регистрация) обосновава нееднаквост
в правния режим на вероизповеданията. Рели-
гиозните общности, за които се предвижда ре-
гистрация, се вписват при регистрирането им
във водения от Софийския градски съд публи-
чен регистър на вероизповеданията (чл. 18 ЗВ).
В регистъра задължително се отразяват обстоя-
телствата по чл. 18 ЗВ, промяната на които също
подлежи на вписване (чл. 490, ал. 2 ГПК). Ин-
формацията за тези обстоятелства, както и от
фирмените дела е публична и може да бъде
поискана от всеки, като предоставянето є ос-
вен чрез справка се извършва и чрез издаване
на документ за вписаните в регистъра обстоя-
телства (чл. 492 ГПК). Освен това регистраци-
ята на юридическото лице на вероизповедани-
ето може да бъде отменена от съда при наруша-
ване на изискванията на чл. 7 ЗВ. Изложеното
не се отнася за Българската православна църк-
ва. Тъй като не подлежи на регистрация, за нея
няма задължение за вписване на обстоятелства-
та по чл. 18 ЗВ и на промяната им, което означа-
ва, че данните за наименование, седалище, ръ-
ководство и представляващи я лица няма да ста-
нат публично достояние. Същевременно, като
придобива статут на юридическо лице по силата
на закона, спрямо нея се явява неприложима най-
тежката от санкциите по чл. 8, ал. 1 ЗВ—тази по
т. 6. Така тя е освободена от определени задъл-
жения, каквито за другите вероизповедания съ-
ществуват, както и от налагането на санкция,
каквато на другите вероизповедания може да
бъде наложена. Това я поставя в привилегирова-
но положение по отношение на останалите ве-
роизповедания, въпреки че чл. 13, ал. 3 от Кон-
ституцията не създава специален привилегиро-
ван статус на източното православие.
Изтъкнатата нееднаквост в правния режим
на вероизповеданията нарушава чл. 6 от Кон-
ституцията. Основното право на избор на веро-
изповедание включва не само свободния избор
на религия, но и свободното є упражняване.
Според цитираното вече решение на Конститу-
ционния съд свободното упражняване на из-
браното вероизповедание обхваща и сдружава-
нето на религиозна основа. Създаването, орга-
низирането и поддържането на институции на
религиозната общност е упражняване на веро-
изповеданието и според чл. 5, ал. 1 и чл. 6, ал. 1,
т. 1 ЗВ. Неравните правни условия и ред за съз-
даване на религиозни институции обосновават
неравнопоставеност на гражданите пред зако-
на при упражняване на правото им по чл. 37,
ал. 1 от Конституцията и тази неравнопоставе-
ност произтича от основаното на религия при-
вилегировано положение на Българската пра-
вославна църква. Ето защо е налице нарушение
на принципа на равенство.
На същия принцип противоречи и § 2, ал. 3,
изр. 1 от преходните и заключителните разпо-
редби в частта относно думите “с изключение
на вероизповеданието по чл. 10”. В тази част
посочената разпоредба е функционално свър-