Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 35

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35  
Разбира се, това не означава отсъствие на 
каквито и да е ограничения. Извън всякакъв 
разум е да се мисли, че един референдум 
може да нарушава основни конституционни 
принципи. Немислимо е с референдум да се 
решават въпроси, които рушат устоите на 
конституционната правова държава и сред тях 
основните права. Както и въпроси от компе-
тентността на съдебната власт („Народен съд“ 
е напълно несъвместим с всяка представа за 
конституционна правова държава).
Не съм убеден обаче, че ограничаването 
само до въпросите от компетентността на 
Народното събрание напълно съответства на 
Конституцията. Самата идея, че НС може нещо, 
което народът/суверенът не може, намирам 
за озадачаваща, ако не и за несъвместима с 
духа на чл. 1. Включително ако е вярно, както 
е посочено в настоящото решение на КС и 
както приемам и аз, че „конституционният 
законодател е установил две основни форми 
на осъществяване на държавната власт с 
равностоен конституционен ранг – пряко и 
представително (чл. 1, ал. 2 от Конституцията), 
които взаимно се допълват и укрепват стабил-
ността на модерната демократична държава. 
И двете форми на осъществяване на държав-
ната власт в конституционната демокрация 
се основават на върховенството на правото, 
чието най-ярко проявление е върховенството 
на Основния закон на държавата, какъвто е и 
действащата българска Конституция.“
Затова и в ал. 6 на чл. 9 от ЗПУГ е изразен 
еднозначен постулат: националният референ-
дум е начин за пряко решаване от гражданите 
на управленски въпрос (и в решението на КС 
ясно се посочва, че „приетото чрез референдум 
решение е пряко осъществяване на държавната 
власт“) и такова „решение не подлежи на пос-
ледващо одобрение от Народното събрание“. 
Това е властово решение, което е задължи-
телно за всички и подлежи на изпълнение. 
Ако изпълнението изисква приемане на акт 
от парламента, той е длъжен да приеме такъв 
акт (затова второто изречение на чл. 9, ал. 6 
посочва, че „Народното събрание приема акт, 
когато това е необходимо за изпълнение на 
решението“). 
Не приемам аргумента, че въпросът, пред-
мет на национален референдум, трябва да е в 
компетентността на НС, „за да може след това 
НС да изпълни решението, прието с референ-
дума“. Защо да не е възможен референдум, 
чието решение не изисква приемане на акт 
на НС (нали „когато е необходимо“). Или да 
изисква изпълнение само от изпълнителната 
власт? Или дори да е самоизпълнимо, каквито 
са голяма част от законовите норми?... Кой 
и как ще трябва да изпълни едно решение от 
референдум според мен не може да предоп- 
ределя неговия предмет. Затова намирам за 
непълно посоченото в настоящото решение 
на КС, че „смисълът на един национален 
референдум е… да обвърже народното пред-
ставителство с предприемане на действия за 
изпълнение на изразената воля на суверена“. 
Както посочих и нагоре, самият закон (в чл. 9, 
ал. 6, изр. второ) изразява разбирането, че е 
напълно възможно за изпълнението на прието 
с национален референдум решение изобщо 
да не е необходим никакъв последващ акт 
на парламента. 
В частност това, че някои от мерките по 
присъединяването към единната валута напр. 
са в компетентността на други държавни ор-
гани (като МС и БНБ), по никакъв начин не 
отрича ролята/компетентността на самото НС 
в рамките на този сложен и в същината си и 
нормотворчески процес. Достатъчен пример 
са необходимите за въвеждането на един-
ната валута изменения в действащи закони. 
Евентуалната необходимост от приемане на 
акт от НС (и/или от друг държавен орган) 
не е от естество да ограничи, още по-малко 
да препятства правната задължителност на 
прието на референдум решение и в този сми-
съл – на непосредственото осъществяване на 
държавната власт от суверена.
Поради това смятам, че предметът на 
един национален референдум не може да бъде 
ограничаван само до въпроси от компетент-
ността на НС.
Не приемам и разбирането, че въпросите 
от компетентността на Великото народно съб- 
рание (ВНС) изначално са извън допустимия 
обхват на национален референдум20. ВНС е 
предвидената в КРБ форма за осъществяване 
от суверена на учредителната власт в пъл-
нота. Избирателите могат да определят свои 
представители, които да се произнасят по 
всяка (!) разпоредба от Конституцията (и дори 
да приемат „нова Конституция“ – чл. 158 от 
КРБ). Какво обаче ги лишава от легитимност 
изобщо да се произнасят по такава разпоредба? 
Очевидно по действащия по силата на ЗПУГ 
ред, ако би бил произведен референдум за 
изменение/отмяна на разпоредба, по която 
компетентно е единствено ВНС, би следвало 
НС да приеме решение за свикване на ВНС, 
за да изпълни волята на суверена. Именно 
поради това всички въпроси от компетентност-
та на ВНС според мен са в компетентността 
на НС да вземе решение за свикване на ВНС 
(по чл. 159, ал. 2 от КРБ) – и поради това в 
компетентността на НС да вземе решение за 
произвеждане на национален референдум (по 
чл. 84, т. 5 от КРБ). 
Поради това смятам, че е конституционно 
допустим референдум, решението на който 
20 Трябва да се отчита, че в първоначалната редакция 
на ЗПУГ съществуваше изрична разпоредба в този 
смисъл, която е отменена (макар и озадачаващо 
чрез преходни разпоредби към ЗИД на Изборния 
кодекс, ДВ, бр. 88 от 2020 г.).