Държавен вестник, бр. 50, 2003 г., стр. 16

С Т Р .  16
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  50
ди—етажна собственост, се възлага на топло-
преносното предприятие или на търговец, от-
говарящ на специални условия, който е избран
(определен) от потребителите, е израз на необ-
ходимото държавно регулиране в тази област.
С уредбата по чл. 112г ЗЕЕЕ в изпълнение
на “договора при публично известни общи ус-
ловия” за продажбата на топлинна енергия на
потребители за битови нужди, включително за
общите части в сгради—етажна собственост, по
чл. 106а ЗЕЕЕ, не се засягат конституционните
принципи по чл. 19 от основния закон, защото:
а) вместо недопустимия от чл. 19, ал. 2 от
Конституцията монополизъм на едно дружест-
во или търговец е осигурена възможност потре-
бителите да избират стопанския субект, който
да извършва дяловото разпределение на топ-
линната енергия в сгради—етажна собственост;
това може да бъде топлопреносното предприя-
тие или някой измежду регистрираните по съ-
ответния ред търговец; наличието не на един, а
на няколко правни субекта, на които законът
предоставя възможността да извършват тази
дейност, изключва монополизма и създава ус-
ловия за лоялна конкуренция между тях; еднов-
ременно с това е и своеобразна форма за защи-
та на потребителя;
б) естеството и особеностите на етажната
собственост като специфична групова органи-
зация на множество отделни собственици на
жилищни имоти в една сграда, обединени от
обща основа и общ покрив, само по себе си
позволява индивидуализация на правоотноше-
нията за някои видове услуги, като електро-
снабдяване, водоснабдяване, топлоснабдяване и
др., в границите на цялата етажна собственост,
при което обвързаността на всеки отделен жи-
лищен имот от сградата се обуславя от взетото
по съответния ред решение на общото събра-
ние на етажната собственост; предвид на това
тезата на вносителите за “натрапени правоот-
ношения” не намира подкрепа; условие за
сключване на договори за дялово разпределе-
ние е наличието на решение на общото събра-
ние на етажната собственост за това, а то от
своя страна е израз на волята на мнозинството
от потребителите.
С оспорения § 68 ПЗРЗИДЗЕЕЕ е даден срок
до 30 септември 2002 г., в който потребителите
на топлоенергия в сгради—етажна собственост,
са задължени да комплектуват имотите си със
съответните средства по чл. 112г, ал. 1, т. 2 (ин-
дивидуални топломери, отчитащи пряко коли-
чеството консумирана топлинна енергия, или
индивидуални разпределители заедно с регули-
раща арматура, монтирани върху всички отоп-
лителни тела в отделните имоти (и по чл. 112г,
ал. 1, т. 3), индивидуални топломери за топла
вода). На основата на вече изложеното тази
разпоредба, която няма самостоятелно дейст-
вие, също не противоречи на конституционни
принципи и норми и в частност на чл. 19, ал. 1
и 2 от Конституцията, независимо от съдържа-
щия се в нея императив. Договорните отноше-
ния не изключват възможността за срочно из-
пълнение на определени задължения по дого-
вора, дори когато срокът е посочен в закона, а
не е уговорен между страните. Подобно законо-
во обвързване със срок има стимулиращо пред-
назначение и същото действие без оглед на това,
дали съответните съконтрагенти, в случая пот-
ребителите, са били “задължени” или не за спаз-
ването му. Очевидно този императив е ползван
като основание на друга законова разпоредба—
чл. 164, ал. 1, т. 4 ЗЕЕЕ.
Относно противоконституционността на
чл. 164, ал. 1, т. 4 ЗЕЕЕ
С оспорения чл. 164, ал. 1, т. 4 ЗЕЕЕ, ако
собственик на имот в сграда—етажна собстве-
ност, не комплектува отоплителните тела в
имота си със средства за отчитане дяловото
потребление на топлинна енергия по чл. 112г,
ал. 1, т. 2 и 3 в предвидения в закона срок или ги
демонтира, ако не подлежи на по-тежко нака-
зание, се наказва с глоба от 100 до 500 лв.
Искането и в тази част съдът намира за не-
основателно.
Общите положения на ЗЕЕЕ уреждат общес-
твените отношения в енергетиката, свързани с
държавното управление, регулиране и ефектив-
но използване на енергията и енергийните ре-
сурси, както и разпределението и реализацията
є. Наред с това прогласената цел на закона е да
гарантира ефективното използване на енергия-
та за задоволяване на потребностите на общес-
твото. Съдът счита, че тези две отправни точки
трябва да бъдат съобразени при преценката,
дали текстът е противоконституционен.
Според чл. 106, т. 2 и 3 ЗЕЕЕ потребителите,
извършващи стопанска дейност, купуват топ-
линна енергия, като сключват договор при общи
условия с независим производител или топло-
преносно предприятие. За разлика от тях според
чл. 106а от закона този род продажби на потре-
бителите за битови нужди се осъществява при
публично известни общи условия, предложени
от топлопреносното предприятие и одобрени
от Държавната комисия за енергийно регули-
ране, наричана по-нататък “комисията”. Както
е посочено в глава трета от ЗЕЕЕ, тя е държа-
вен орган към Министерския съвет, овластен
да извършва държавно регулиране в областта
на енергетиката.
Наистина комисията одобрява както общите
условия, така и публично известните общи усло-
вия, но различният режим на сключване на сдел-
ките е очевиден. В първия случай е налице авто-
номия на договарянето, докато вторият съдър-
жа елемент на административно регулиране.
Това е така, защото публично известните общи
условия според употребения в закона израз “вли-
зат в сила в едномесечен срок от публикуването
им, без да бъдат приети от купувача”. Не налага
друг извод обстоятелството, че в чл. 106а, ал. 3