Държавен вестник, бр. 43, 2021 г., стр. 7

БРОЙ  43	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
установеният от Основния закон държавен и 
правен ред. Както е посочено в Решение № 3 
от 7.07.2015 г. по к.д. № 13/2014 г., гаранция 
за независимостта на съдебната власт от ос-
таналите власти е нейната самостоятелност 
по отношение на кадровата, бюджетната 
и финансовата политика, които формират 
сърцевината на компетентността на ВСС. 
В практиката си Конституционният съд е 
имал възможност многократно да подчертае 
значението на ВСС като висш управленски 
орган на съдебната власт, който я ръководи 
и осигурява нейната независимост (Решение 
№ 8 от 15.09.1994 г. по к.д. № 9 от 1994 г., 
Решение № 17 от 3.10.1995 г. по к.д. № 13 от 
1995 г., Решение № 9 от 3.07.2014 г. по к.д. № 3 
от 2014 г., Решение № 10 от 15.11.2011 г. по 
к.д. № 6 от 2011 г.). В рамките на възприетия 
конституционен модел на институционална 
и функционална независимост на съдебната 
власт съществуването на ВСС като висш 
ръководен орган на тази автономна власт, 
управляващ в организационно отношение 
отделните є структурни звена и осигуряващ 
взаимодействието между тях, неслучайно 
се определя в практиката на съда като 
„наложително“, а правомощията му – като 
непосредствено обуславящи условията и 
възможностите за тяхното функциониране 
(Решение № 3 от 2015 г.). Именно защото 
дейността на ВСС едновременно осигурява 
и гарантира осъществяването на властни-
ческите функции на съдебната власт, ВСС е 
естествено вграден в тъканта є, което нами-
ра отражение както в уредбата на неговия 
персонален състав и конституиране, така и 
в механизма на функционирането му. В тази 
връзка е важно да се обърне внимание, че 
макар и ВСС да е уреден в закона като посто-
янно действащ орган (чл. 16, ал. 2 ЗСВ), при 
което членовете му не могат да съвместяват 
това си качество със заемане на магистратска 
длъжност, съставът му включва и действащи 
магистрати, каквито са членовете по право 
в лицето на председателя на ВКС, предсе-
дателя на ВАС и главния прокурор (чл. 130, 
ал. 1 от Конституцията); общо половината 
от изборните членове на двете колегии се 
избират пряко от съдиите, прокурорите и 
следователите (чл. 16, ал. 4 ЗСВ); в състава 
на някои от фунциониращите към двете ко-
легии на съвета помощни органи, каквато 
е Комисията по атестирането и конкурсите, 
се включват както членове на ВСС, така и 
действащи магистрати – съдии (чл. 37, ал. 4 
ЗСВ), респ. прокурори и следователи (чл. 37, 
ал. 6 ЗСВ); съставът на други помощни органи, 
каквито са конкурсните комисии, се състои 
преимуществено от магистрати, без участие 
на членове на ВСС (чл. 183, ал. 2 ЗСВ), а на 
помощните атестационни комисии – изцяло 
от магистрати (чл. 203а и 204 ЗСВ). Изло-
женото позволява накратко да се обобщи, 
че именно защото правомощията на ВСС 
засягат непосредствено функционирането на 
съдебната власт, самият съвет осъществява 
функциите не само по отношение на, но и в 
голяма степен посредством органите на тази 
власт. Затова и изборът на съдия, прокурор и 
следовател за член на Висшия съдебен съвет, 
макар и да е свързан с формално изгубване 
на това качество, няма за резултат прекъс-
ване на живата връзка със системата (или 
поне би следвало да е така според вложения 
от законодателя замисъл при изработване на 
законовата уредба). Същевременно необхо-
димо е да се припомни, че при действието 
на установения с Конституцията от 1991 г. 
модел на съдебната власт законодателят е 
възприемал различен подход по отношение 
функционирането на Висшия съдебен съвет, 
който първоначално е организиран без осво-
бождаване на изборните му членове – магист-
рати, от заеманите в органите на съдебната 
власт длъжности, докато с действащия ЗСВ от 
2007 г. и по силата на чл. 16, ал. 2 от същия 
съветът е уреден като постоянно действащ. 
Очевидно е, че начинът на организиране 
дейността на ВСС не е въпрос на конституци-
онна регламентация, а е изцяло в полето на 
законодателната преценка и именно поради 
това законодателят е свободен да прецени 
дали изобщо да предвиди възстановяване на 
изборните членове на съвета като магистрати, 
респ. при какви условия да бъде извършено 
възстановяването. От тази гледна точка не 
може да се говори за противоречие с Кон-
ституцията, след като законовата уредба по 
този въпрос е съобразена с изключителната 
(при това дискреционна) компетентност на 
върховния управленски орган на съдебната 
власт, който взема решение на каква длъж-
ност да възстанови изборния член на ВСС 
след изтичане на мандата или предсрочното 
му прекратяване въз основа на преценка на 
неговите професионални (не изобщо, а за съ-
ответната длъжност) и нравствени (на общо 
основание – чл. 192, ал. 5 ЗСВ) качества, при 
което наличието на положителна комплексна 
оценка „много добра“ от последното прове-
дено атестиране преди избора очевидно се 
явява формално изискване, чието наличие 
обаче не предпоставя уважаване на молбата 
за възстановяване на лицето на по-висока 
длъжност. Тук е мястото да обърнем внима-
ние, че изборните членове на ВСС следва да 
отговарят на високи изисквания, закрепени 
в самата Конституция (чл. 130, ал. 2), т.е. 
на предвидено в Основния закон основание 
им е признато, че притежават високи про-
фесионални и нравствени качества, за което 
изключителната преценка принадлежи на 
органа или тялото, извършили избора. Както 
е посочено в Решение № 11 от 20.10.1994 г.