Държавен вестник, бр. 64, 2025 г., стр. 55

БРОЙ  64	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  55   
съгласие за образуване на правителство (след 
последователно възлагане на мандат за това 
на три парламентарни групи по реда на чл. 99, 
ал. 1 – 4), президентът назначава служебно 
правителство, разпуска Народното събрание и 
насрочва нови избори в срока по чл. 64, ал. 3 
от Конституцията (т.е. в срок до два месеца). 
При тази конституционна уредба е постанове­
но Тълкувателно решение № 20 от 1992 г. по 
к.д. № 30/1992 г., в което е посочено следното:
– Правото да разпусне Народното събра­
ние и да назначи служебно правителство е 
предоставено на държавния глава. За да не 
се стигне обаче до друг режим на управление 
(президентски, а не парламентарен, какъвто 
е установеният от Конституцията), Конститу­
цията предвижда редица гаранции. Първата 
от тях се състои в това, че президентът може 
да разпусне парламента единствено в случай 
на изчерпване на всички конституционни 
възможности за образуване на правителство, 
което има доверието на парламента. Друга 
гаранция се съдържа в изискването по чл. 99, 
ал. 5, изр. 2 от Конституцията, според което с 
акта, с който президентът разпуска Народното 
събрание, се определя и датата на изборите за 
ново Народно събрание, като новите избори 
са поначало в срока по чл. 64, ал. 3. На тре­
то място, президентът не може да разпусне 
парламента през последните три месеца от 
своя мандат (чл. 99, ал. 7).
– Служебното правителство в рамките 
на тази обща компетентност, предоставена 
на Министерския съвет, е оправомощено да 
решава текущите въпроси на вътрешната 
и външната политика. Извън отбелязания 
„безспорен“ случай на недопустимост на оп­
ределено действие от гледище на Конститу­
цията не може да се обоснове противоречие 
с Конституцията на което и да е действие от 
кръга на компетентността на Министерския 
съвет. Следователно то има всички правомо­
щия, които в глава пета от Конституцията се 
предоставят на Министерския съвет. Когато 
обаче някои действия на правителството 
подлежат на предварително одобрение от 
Народното събрание (например сключване на 
договори за държавни заеми – чл. 84, т. 9 от 
Конституцията), невъзможността да се получи 
такова съгласие ограничава компетентността 
на служебното правителство.
 – В рамките на срока на правомощията 
на служебното правителство президентът има 
право да прави промени в неговия състав. 
Забрана за това Конституцията не предвиж­
да. В този смисъл трябва да се приеме, че е 
допустимо президентът да променя и струк­
турата на служебното правителство. Съгласно 
чл. 84, т. 7 от Конституцията промените в 
структурата на Министерския съвет се пра­
вят от Народното събрание по предложение 
на министър-председателя. Така е в случая 
на министър-председател и Министерски съ­
вет, избрани от Народното събрание. Когато 
президентът назначава служебно правител­
ство, той не е ограничен от Конституцията 
да определя неговата структура, още повече 
че предвид особеностите, присъщи на този 
кабинет, президентът може да реши да ра­
ционализира управлението или да го направи 
по-икономично.
– Служебното правителство се назначава 
от президента и съществува до избирането 
на правителство по реда, установен в чл. 99 
от Конституцията. Ето защо съдбата му не 
може да бъде в зависимост от реализирана 
чрез средствата на парламентарния контрол 
политическа отговорност. Тези форми и сред­
ства на парламентарен контрол обаче, които 
не водят до най-тежката му степен – гласу­
ване на недоверие на правителството, могат 
да бъдат реализирани.
Същевременно назначаването на служебно 
правителство от президента и отговорността 
му пред него не се отразява на неговата функ­
ционална независимост при осъществяване 
на конституционните му правомощия. Как­
то е посочено в Решение № 16 от 2024 г. по 
к.д. № 14/2024 г., изпълнителната власт е 
самостоятелна област на управление на дър­
жавата. При парламентарното управление 
правителството се формира от и е политически 
отговорно пред парламента (Тълкувателно 
решение № 4 от 1994 г. по к.д. № 8/1994 г.), 
но не е подчинено на него. „В съответствие 
с конституционния принцип за разделение на 
властите, правителството осъществява изпъл­
нителната власт и формира самостоятелно 
своята воля на основата на Конституцията 
и законите.“ (Решение № 16 от 2024 г. по 
к.д. № 14/2024 г.) В същия смисъл и според 
Решение № 10 от 2021 г. по к.д. № 8/2021 г. 
„правомощията на висшите органи на държа­
вата се изброяват на конституционно ниво и 
този начин на регламентация няма друга цел, 
освен да посочи границите на властта, която 
те се ангажират да осъществяват, а оттук и 
да изключи, доколкото положението им на 
титуляри на определена власт позволява, 
евентуална тяхна намеса по отношение на 
други висши държавни органи. Посредством 
разпределението на правомощия, което прави 
Конституцията, се прокарва ясна разграничи­
телна линия в правното положение на висшите 
държавни органи и се укрепва тяхната стабил­
ност и независимост (Решение № 6 от 2012 г. 
по к.д. № 3/2012 г.)“. Изрично е подчертано, 
че „самостоятелността на изпълнителната