Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 37

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
(което очевидно позволява разпоредбата на 
чл. 9, ал. 4 от ЗПУГ)? Най-очевидно: дали да 
бъде ратифициран, т.е. дали държавата да се 
обвърже с такъв договор (вкл. и дали да се 
присъедини към дадена международна или 
интеграционна организация). Защо по-късно 
(след ратификацията) да не може да бъде 
поставен на референдум същият по същество 
въпрос – да остане ли държавата обвързана 
от конкретния договор, респ. да остане ли 
член на конкретната организация?
Напълно вярно е, че в частност както 
Договорът за присъединяване, така и Учре-
дителните договори на ЕС, „не може да бъдат 
едностранно изменяни“ („от българския пар-
ламент“). Но Договорът за присъединяване 
може да бъде едностранно денонсиран (нещо, 
за което, надявам се, все още малцина биха 
изразили подкрепа и засега никой не пред-
лага официално/публично) – а по този начин 
и самите Учредителни договори, по които 
България чрез него е станала страна. 
В частност денонсирането на ДЕС, ДФЕС 
и ДЕОАЕ („оттегляне от Съюза“) може да се 
направи от „всяка държава-членка, в съответ-
ствие с нейните конституционни изисквания“), 
било и при спазване (в светлината на принципа 
на лоялно сътрудничество по чл. 4, § 3 от ДЕС 
и на изискването на чл. 85, ал. 3 от КРБ) на 
определената в тях (в случая в чл. 50, § 2 от 
ДЕС) процедура. А ако прилагането на тази 
процедура (или приемане на заключителен 
акт – „споразумение за оттегляне“) е невъз-
можно (напр. непостигане на квалифицирано 
мнозинство в Съвета или одобрение от ЕП), 
прекратяването на членството в ЕС настъпва 
автоматично – именно по силата на едностран-
ната воля на прекратяващата членството си 
държава (две години след датата, на която е 
уведомила Европейския съвет за това свое 
намерение, или на единодушно договорена 
друга дата). Точно така – автоматично… – нас- 
тъпи прекратяването на членството в ЕС на 
Обединеното кралство Великобритания и 
Северна Ирландия.
От това следва еднозначен извод, че прек- 
ратяването на членството в ЕС може да се 
постигне и „едностранно“ от всяка членуваща 
суверенна държава. Поради това не мога да 
приема за вярно, че „Народното събрание не 
разполага с правомощие да спира едностранно 
действието на Договора за присъединяване“, 
тъй като НС може – по реда на чл. 85, ал. 1 
и при спазване изискването на чл. 85, ал. 3 
от КРБ – едностранно да денонсира Договора 
за присъединяване към ЕС (именно както е 
предвидено в самия Договор за ЕС, чл. 50). И 
за мен е несъмнено, че в Република България 
това може да бъде направено в изпълнение 
на прието с национален референдум решение 
в този смисъл. Разбира се, изпълнението на 
едно евентуално такова решение на нацио-
нален референдум би изисквало и отмяна на 
чл. 4, ал. 3 от Конституцията (отново дори от 
„обикновено“ Народно събрание по реда на 
чл. 15 във вр. с чл. 153), на което се спирам 
нататък.
Поради изложеното не мога да споделя ни-
какво разбиране, че Конституцията (чрез тези 
или други разпоредби) определя граници на кон-
ституционно допустимия обхват на предмета 
на един национален референдум. Включително по 
отношение на въпрос, който е уреден в „меж-
дународен договор, чрез който се предоставят 
правомощия на ЕС“. Освен всичко друго, такова 
разбиране би означавало да е невъзможен ре-
ферендум с въпрос дали България да прекрати 
членството си в ЕС или друга организация. 
Самото допускане на подобно внушение е год- 
но единствено да подхрани евроскептицизма 
и внушенията за загубен суверенитет – които 
при това нямат никакво основание и в самото 
право на ЕС. Независимо дали изобщо има при-
чини да се предположи, че референдум с въпрос 
да прекрати ли България членството си в ЕС 
би могъл към настоящия момент да получи 
положителен отговор от мнозинството от 
избирателите, евентуалното им лишаване от 
правото изобщо да се произнесат вече пред-
ставлява истинско руиниране както на самата 
идея за народовластие, така и на разбирането 
за държавен и за народен суверенитет. Разбира 
се, едно подобно решение би изисквало и отмя-
на на чл. 4, ал. 3 от Конституцията (който 
анализирам нататък).
Според мен референдум с въпрос относно 
членството на Република България във всяка 
организация (вкл. ЕС) и по-общо относно всеки 
обвързващ я международен договор не само може 
да бъде произвеждан, но и по всяко време – как-
то преди, така и след ратификацията на този 
договор. В този смисъл споделям разбиране, че 
разпоредбата на чл. 9, ал. 4 от ЗПУГ е проти-
воконституционна, тъй като налага не само 
непредвидено, но и несъвместимо и с духа, и 
с буквата на чл. 1, ал. 2 от КРБ ограничение.
3. Относно компетентността на НС по 
отношение на изменение на ратифициран 
международен договор и предвиденото в чл. 9, 
ал. 4 от ЗПУГ ограничение пред националните 
референдуми
На следващо място, смятам, че след като 
НС (респ. решение на референдум) може 
по-голямото – денонсиране на международен 
договор, то може и по-малкото: да предприеме 
(или предизвика предприемането от правител-
ството на) мерки/инициатива за изменение 
на такъв договор (вкл. „договор, предоставящ 
на ЕС произтичащи от Конституцията пра-
вомощия“). Логично е първо да се направи 
именно опит за изменение на разпоредбата 
от съответния международен договор, по 
отношение на която евентуален референдум 
се е произнесъл, а след това при неуспех на