Държавен вестник, бр. 38, 2025 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  38
с оглед на конкретните факти – липсата или 
незначителността на вредни последици от 
деянието или наличието на други смекчаващи 
отговорността обстоятелства, които значител­
но понижават обществената опасност, като в 
този случай преценката им е фактическа. Тя 
цели да определи в каква степен субектът е 
длъжен да отговаря пред държавата и общест­
вото за противоправното си поведение и 
обхваща действия по индивидуализация на 
административнонаказателната отговорност, 
така че наложеното наказание да е съответ­
но на тежестта на нарушението и личността 
на дееца. 
В този смисъл институтът на маловажния 
случай позволява дискреционната преценка 
на правоприлагащия орган да отчете специ­
фиката на конкретното деяние и на дееца и 
да не позволи административнонаказателната 
репресия да се реализира по начин, който би 
бил правно неоправдан с оглед постигане на 
целите на специалната и генералната превен­
ция и несправедлив с оглед на прекомерното 
засягане на правната сфера на дееца. Ако 
законодателят не предвиди изрично приви­
легировани състави на маловажни случаи и 
същевременно по генерализиран начин заб­
рани приложението на чл. 28 ЗАНН, даващ 
възможност за замяна на административното 
наказание с предупреждение, както и ако 
липсва възможност за налагане на алтерна­
тивно наказание, правните инструменти, с 
които правоприлагащият орган разполага, за 
да извърши надлежна индивидуализация на 
административнонаказателната отговорност, 
са недопустимо ограничени. Следва да се 
вземе предвид и че санкциите, предвидени 
в ЗДвП, са предимно абсолютно определе­
ни – нямат минимум и максимум. При тях 
наказващият орган и съдът нямат възмож­
ност за преценка и за индивидуализация на 
наказанието, а са длъжни да наложат пред­
виденото в абсолютен размер наказание. Това 
означава, че възможността за градация на 
административнонаказателната отговорност 
в съответствие със спецификите на деянието 
също е ограничена, а това в крайна сметка 
е самата същност на индивидуализацията 
на отговорността, която административно­
наказващият орган и съдът са длъжни да 
осъществяват. 
Диференциацията и индивидуализацията 
на отговорността са взаимосвързани. Общите 
характеристики на състава на нарушението 
се дефинират от законодателя и се отразя­
ват на диференциацията на отговорността, 
а специфичните обстоятелства, при които е 
извършено конкретно деяние, се преценяват 
от правоприлагащите органи и са от значение 
за индивидуализацията на отговорността. 
В този контекст предметът на настоящо­
то конституционно дело поставя въпроса за 
конституционно допустимото навлизане на 
законодателя в компетентността на право­
прилагащите органи. 
В административнонаказателното произ­
водство правоприлагащите органи с норма­
тивно установени правомощия да налагат 
административни наказания са администра­
тивнонаказващият орган и съдът. В този 
случай, независимо че се отнася за админист­
ративнонаказателно производство, е налице 
наказателно обвинение. В този смисъл е 
практиката на Европейския съд по правата 
на човека и на българските съдилища по 
приложението на чл. 6, § 1 от Конвенцията 
за защита на правата на човека и основните 
свободи. Това изисква степен на нормативна 
защита на правната сфера на извършителя, 
еквивалентна на предоставяната в наказа­
телния процес. Тази защита, наред с всичко 
друго, предвижда право на справедливо и 
публично гледане на делото в разумен срок 
от независим и безпристрастен съд. Нала­
гането на административни наказания за 
извършени административни нарушения по 
правното си естество е правоприлагане, което 
се осъществява от несъдебни органи, и по­
ради това, че засяга висши ценности, винаги 
трябва да подлежи на съдебен контрол. Сле­
дователно конституционният контрол върху 
разпоредба, приложима при разглеждането 
на този вид дела, по необходимост трябва да 
отчита конституционните изисквания относно 
функцията на съдилищата в системата на 
органите на държавната власт. 
В практиката на Съда не подлежи на съм­
нение, че според Основния закон съдебната 
власт е призвана да защитава правата и закон­
ните интереси на гражданите, юридическите 
лица и държавата, като чрез правораздава­
телния акт на съдилищата се осъществява 
правозащитната функция на държавата (Ре­
шение № 3 от 2015 г. по к.д. № 13/2014 г.). 
Осъществявайки тази функция, органите на 
съдебната власт се ползват с институционална 
и функционална независимост, основана на 
принципа на разделение на властите в чл. 8 
от Конституцията и прогласена в чл. 117, ал. 2 
от Конституцията. В институционален аспект 
принципът на независимост предполага, че 
„всяка една от трите власти в рамките на 
Конституцията осъществява самостоятелно 
своите правомощия, поради което механиз­
мът на взаимодействие между тях изключ­
ва налагане на действия и предписване на 
актове, лишаващи органите на съответната 
власт от гарантираната им от Конституцията 
самостоятелност и дискреционна преценка в 
процеса на осъществяване на правомощията, 
които имат“ (Решение № 3 от 2015 г. по к.д 
№ 13/2014 г.). Функционалният аспект на 
независимостта „гарантира свободното фор­
миране на вътрешното убеждение, което се