Държавен вестник, бр. 94, 2021 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  94
постигане на разумен баланс между личния 
и обществения интерес.
Задължение на държавата е да гаранти-
ра и защитава правото на собственост и да 
осигурява неприкосновеността на частната 
собственост, което обвързва законодателя 
да се въздържа от приемането на такива 
правни мерки, които влизат в противоречие 
с конституционното изискване за закрила на 
неприкосновеността на частната собственост 
(Решение № 4 от 2021 г. по к.д. № 1/2021 г.). 
Конституционният съд е постоянен в своята 
практика, че ограничението на едно основно 
право е допустимо, но само когато това се 
налага, за да бъдат охранени висши конститу-
ционни ценности (Решение № 3 от 2019 г. по 
к.д. № 16/2018 г.; Решение № 4 от 2021 г. по 
к.д. № 1/2021 г.). Възможността дадено основно 
право да бъде ограничено в името на друга 
конституционна ценност поставя въпроса за 
конституционните предели на намеса в за-
щитеното от нея съдържание. С цел да бъдат 
определени границите на допустима намеса на 
държавата по отношение на основните права в 
практиката си Конституционният съд прилага 
принципа на пропорционалност като елемент 
на принципа на правовата държава, установен 
с разпоредбата на чл. 4, ал. 1 от Конституцията 
(Решение № 14 от 2014 г. по к.д. № 12/2014 г.; 
Решение № 2 от 2015 г. по к.д. № 8/2014 г.; 
Решение № 7 от 2019 г. по к.д. № 7/2019 г.; 
Решение № 11 от 2021 г. по к.д. № 7/2021 г.). 
Съгласно този принцип ограничението на 
конституционно защитеното право трябва да е 
съразмерно на преследваната легитимна цел, 
а не да надхвърля необходимото за нейното 
постигане. Конституционният съд е последо-
вателен в позицията си, че всяко ограничение 
на основно право трябва да е наложително 
за защитата на определена категория общест-
вени интереси, да бъде най-подходящото и 
възможно най-мекото средство за постигане 
на конституционно оправдана цел (Решение 
№ 14 от 2014 г. по к.д. № 12 от 2014 г.; Решение 
№ 7 от 2016 г. по к.д. № 8/2015 г.; Решение 
№ 5 от 2019 г. по к.д. № 12/2018 г.).
С оспорената от омбудсмана разпоредба, 
като се взема предвид и записаното в мотивите 
към ЗИДЗУТ (ДВ, бр. 16 от 2021 г.), се цели 
постигането на ефективност при прилагане-
то на ПУП по отношение на регулацията, в 
т.ч. и на уличната регулация. Осигуряването 
на обществения интерес, какъвто безспор-
но е налице при предвиждането, респ. при 
изграждането на уличната инфраструктура, 
трябва да се осъществи чрез такива средства, 
които да не засягат прекомерно правото на 
собственост, като същевременно обезпечават 
посочената цел. С приемането на разпоредбата 
на чл. 148, ал. 16 ЗУТ, по силата на която се 
постановява отказ да се издаде разрешение 
за строеж в случай на неприложена улична 
регулация, преследваната от законодателя 
цел не може да бъде постигната. Това е така, 
защото с атакуваната разпоредба се ограни-
чават единствено правата на собствениците 
и на носителите на правото на строеж, без 
да е предвидено насрещно задължение за об-
щините да отстранят в определен срок и при 
определени условия пречката за разрешаване 
на строителството – прилагането на уличната 
регулация. 
Въведената с чл. 148, ал. 16 ЗУТ забрана 
ограничава съществено правата на възло-
жителите като резултат от бездействието на 
другата страна – общинската администрация. 
Тази забрана не стимулира по никакъв начин 
общините да предприемат действия по прила-
гането на уличната регулация, доколкото не са 
предвидени условия, ред, срокове и санкции, 
обезпечаващи прилагането є от органите на 
местното самоуправление. Със забраната зако-
нодателно е установена възможност за главния 
архитект на общината да отказва издаването 
на разрешение за строеж за неопределено 
време, с което на практика се санкционират 
единствено възложителите на строежите, 
чието право на собственост неоснователно 
се ограничава, без за това да е предвидено 
обезщетение. По своята същност забраната за 
издаване на разрешение за строеж до прила-
гането на уличната регулация представлява 
строителна забрана, при това неограничена 
със срок, прилагана от общините, които не 
са изпълнили публичното си задължение да 
приложат уличната регулация. Възможността 
за налагане на строителна забрана е уреде-
на в чл. 198 ЗУТ, като изрично са посочени 
условията, при наличието на които тази за-
брана се налага, както и сроковете за това. 
С чл. 148, ал. 16 ЗУТ е дадена възможност 
на главния архитект, който е лице, различно 
от посочените в чл. 198 ЗУТ, практически да 
налага строителна забрана за територията 
на съответната община, при това безсрочно.
Конституционният съд намира, че оспо-
рената от омбудсмана разпоредба на чл. 148, 
ал. 16 ЗУТ не е съразмерна на целта, за която 
е създадена, и нарушава прекомерно правото 
на собственост. Поради това тя противоречи 
на чл. 4, ал. 1 и на чл. 17, ал. 1 и 3 от Консти-
туцията и като такава следва да бъде обявена 
за противоконституционна.
По отношение на чл. 178, ал. 3, т. 5 ЗУТ:
Разпоредбата на чл. 178, ал. 3, т. 5 ЗУТ 
предвижда, че „Строежите не се въвеждат в 
експлоатация, когато не са изпълнени меро-
приятията по изграждане на улици, пътища 
или алеи в териториите със средно и високо 
застрояване, както и в курортите, ваканцион-
ните селища, голф селищата, аквапарковете 
и в другите територии за рекреационни дей-