Държавен вестник, бр. 55, 2000 г., стр. 9

Б Р О Й  55
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  9
съответстващи на международен договор, по
който България е страна. Поддържа се, че об-
щественото осигуряване е конституционно пра-
во на гражданите, а не тяхно задължение, в
каквото го превръща КЗОО.
По тези съображения вносителите на иска-
нето претендират посочените разпоредби да
бъдат обявени за противоконституционни като
противоречащи на чл. 4, ал. 1, чл. 5, ал. 1 и чл. 51,
ал. 1 от Конституцията и за несъответстващи
на чл. 9 МПИСКП.
Част от конституираните заинтересувани
страни—Съюзът на българските журналисти,
Съюзът на пенсионерите в България и Обеди-
неният съюз на пенсионерите в България, под-
крепят искането в тази част, като ограничават
аргументацията си до довода, че е недопустимо
конституционното право на гражданите по
чл. 51, ал. 1 от Конституцията да се превръща в
задължение. Подробни съображения в този сми-
съл са развити в становището на Висшия адво-
катски съвет.
Останалата част от заинтересуваните стра-
ни, които са депозирали писмени становища, а
именно: Народното събрание (чрез прието от
Комисията по труда и социалната политика
становище), Министерският съвет, министърът
на труда и социалната политика, министърът
на финансите, НОИ, КНСБ и Българският ле-
карски съюз, подробно мотивират тезата си, че
срещу основното право на гражданите за соци-
ално осигуряване стои задължението на държа-
вата да създаде законодателна уредба за него-
вото реализиране. Становището на Българския
лекарски съюз спира до тук, без да се обсъжда
дали задължителният характер на обществено-
то осигуряване противоречи на Конституцията
и МПИСКП. В становищата на останалите стра-
ни от тази група се обосновава с редица доводи
схващането, че възприетият в КЗОО принцип
за задължителност на общественото осигуря-
ване е не само конституционосъобразен и съот-
ветстващ на чл. 9 МПИСКП, но и единствено
възможен за ефективното реализиране на прог-
ласеното с чл. 51, ал. 1 от Конституцията право
на обществено осигуряване. В подкрепа на те-
зата си се позовават на редица конвенции на
МОТ за задължителност относно осигуровките
старост, инвалидност и смърт, както и на прак-
тиките в други страни.
Искането е неоснователно.
Разпоредбата на чл. 51, ал. 1 от Конституци-
ята прогласява като основно право на гражда-
ните правото на обществено осигуряване и со-
циално подпомагане, без да указва реда, начи-
на, принципите и системата за неговото осъ-
ществяване и практическо прилагане. За реа-
лизиране на това, по своята същност, социално
право трябва да се погрижи държавата. То е
нейно задължение, което се предопределя и от
преамбюла на Конституцията, където е обяве-
на за “социална държава”. Тя трябва да пред-
приеме и извърши необходимите действия за
създаване на нормативна система за обществе-
но осигуряване. Тъй като нормативният акт
трябва да урежда основни обществени отноше-
ния във връзка с прилагането на прогласено от
Конституцията основно право на гражданите,
не може да има никакво съмнение, че този нор-
мативен акт трябва да бъде закон. Следовател-
но в компетентността на законодателния орган
е да създаде законовата уредба за обществено
осигуряване, която да обезпечи реалната въз-
можност на гражданите да се ползват от пре-
доставеното им с чл. 51, ал. 1 от Конституцията
социално право. Иначе тази конституционна
разпоредба би останала една неприложима дек-
ларация. Законодателят преценява по целесъ-
образност каква система за обществено осигу-
ряване да приеме и въз основа на какви принци-
пи то да се осъществява в съответствие с конс-
титуционните норми (в този смисъл Решение
№ 12 от 25 септември 1997 г. по к.д. № 6 от
1997 г.—ДВ, бр. 89 от 7 октомври 1997 г., и Ре-
шение № 21 от 15 юли 1998 г. по к.д. № 18 от
1997 г.—ДВ, бр. 83 от 21 юли 1998 г.).
Общественото осигуряване е система за вза-
имопомощ и солидарност, чрез която се защи-
тава общия интерес, като от набираните вноски
на всички осигурени се обезпечава материал-
ната защита на изпадналите в нужда членове на
общността поради настъпването на определе-
ни осигурени рискове (болест, злополука, ста-
рост, смърт и др.). За пълното осъществяване
на конституционното право на обществено оси-
гуряване е необходимо да се създаде норматив-
на система с подходяща структура и принципи
на осигуряването.
Кодексът за задължително обществено оси-
гуряване създава структурата на социалнооси-
гурителната система в България, която обхва-
ща държавното обществено осигуряване при
общо заболяване, трудова злополука, професи-
онална болест, майчинство, старост и смърт,
както и допълнителното задължително пенси-
онно осигуряване (чл. 1), като приема принци-
па на задължителност (чл. 3, т. 1).
На същия принцип е било изградено и дей-
стващото преди КЗОО българско законодател-
ство за обществено осигуряване. Така още със
Закона за обществените осигуровки (ДВ, бр. 289
от 25 март 1924 г.) е възприет принципът за
задължително обществено осигуряване. Член 1,
ал. 1 на този закон гласи: “Всички работници и
служащи в държавни, обществени и частни за-
ведения, предприятия и стопанства, на които
не се правят удръжки от заплатата по някои от
законите за пенсиите, се осигуряват задължи-
телно за случай на злополука, болест, майчин-
ство, инвалидност и старост по фонда “Общес-
твени осигуровки”.” По-късно чл. 39 от Закона
за общественото осигуряване (ДВ, бр. 70 от 21
март 1949 г.) разпорежда, че всички работници
и служители се осигуряват задължително по
осигуровки за болест и майчинство, трудова
злополука и инвалидност, старост и смърт.