Държавен вестник, бр. 61, 2014 г., стр. 71

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  71  
и те да бъдат индивидуализирани. По този 
начин законът урежда правното положение на 
островите в рамките на водния обект, в който 
те са се образували, доколкото този въпрос до 
влизането му в сила не е бил уреден по друг 
начин. Но в случаите, когато индивидуали­
зацията се е състояла, тя ще продължава да 
произвежда действие с оглед на нуждите, за 
чието осъществяване вече е била извършена. 
Доказателствата за подобно заключение 
дава самият закон. Не може да не направи 
впечатление, че включването на чл. 12, ал. 1 
ЗВ в законодателството не се придружава 
и от някаква промяна в заварената правна 
уредба на островите. Очевидно е, че при това 
положение изводът може да бъде само един, 
а именно, когато се обсъжда чл. 12, ал. 1 ЗВ, 
ще трябва да се държи сметка за разпоред­
бите и на други закони, като ЗСПЗЗ, Закона 
за горите, Закона за защитените територии 
и др., които продължават да имат отношение 
към правния статус на островите, вкл. с ог­
лед на индивидуализацията им и придобито 
вече право на собственост върху тях. Разпо­
редбата на чл. 12, ал. 1 ЗВ се присъединява 
към нормативна среда, в която паралелно 
продължават да действат заварени правила. 
След като чл. 12, ал. 1 ЗВ нито отменя, нито 
изменя закони, от които могат да се черпят 
права, нещо, което представлява conditio sine 
qua non, ако въобще законът иска да прави 
заявка да уреди по нов начин заварените пра­
воотношения, няма как да се прави изводът, 
че пренормира съществуващото към момента 
на влизането му в сила правно положение и 
по-специално, че има „ефект на одържавява­
не“. За да може закон да уреди по нов начин 
правния режим на речните острови, в т.ч. пра­
вата, възникнали преди влизането му в сила, 
необходимо е да има някаква интервенция по 
отношение на закона, при чието действие те 
са настъпили. Въобще когато придобитото 
преди влизането в сила на даден закон правно 
положение продължава да има своето осно­
вание в действащото законодателство, няма 
как да се приеме друго. 
Макар и косвено, но в полето на възприе­
тия подход на правна регламентация, в полза 
на разбирането, че чл. 12, ал. 1 ЗВ няма за 
задача да преурежда заварени права, говори 
и обстоятелството, че законът не установява 
за островите, които вече са били индивиду­
ализирани като земеделски земи, гори и т.н., 
някакви срокове или ред за актуването им 
като публична държавна собственост, нито 
препраща към ЗДС, както впрочем постъпва 
по отношение на други водни обекти.
Казаното води до заключението, че чл. 12, 
ал. 1 ЗВ има за цел да уреди правното поло­
жение на речните острови, които до влизането 
му в сила са били неделима част от водния 
обект, в който са се образували. Смисълът 
и предназначението на този текст изключват 
следователно възможността на него да му се 
придава ефект на „одържавяване“. Съответно 
с оглед направения извод не се налага да се 
обсъждат изложените в искането съображе­
ния във връзка с приложното поле на рести­
туцията, както и за липсата на плащане на 
обезщетение по повод „одържавяващия“ ефект 
на тази разпоредба. Но следва да се обърне 
внимание на друго. Обстоятелството, че чл. 12, 
ал. 1 ЗВ е формулиран с оглед постигането на 
определена цел, води до някои проблеми по 
отношение на неговото прилагане. Налице е 
обща разпоредба и именно затова тя се нуж­
дае от „съпътстваща“ уредба. Липсва легална 
дефиниция на понятието „остров“, както и 
не са ясни критериите, по които би следвало 
той да се разграничи от другите земи, които 
този текст визира. В някои от становищата 
се поддържа, че островите са просто част 
от речното корито и затова не могат да се 
обособяват като отделни поземлени имоти. 
Конституционният съд е на мнение, че това 
разбиране по-скоро създава проблеми. Не е 
ясно до каква степен то държи сметка за об­
стоятелството, че чл. 12, ал. 1 ЗВ говори както 
за островите, така и за другите земи, които се 
образуват в резултат на естествените процеси 
в реките. Не би трябвало да има съмнения 
обаче, че съществуват и речни острови, които 
трайно или обикновено се намират над вода, 
следователно имат площ и границите им не са 
много по-променливи от границите на имотите 
по бреговете на реката. Разграничението на 
обектите, за които говори чл. 12, ал. 1 ЗВ, е 
важно, защото от него зависи как ще се решава 
по-нататък въпросът за съотношението му с 
общите текстове на Закона за собствеността, 
по-конкретно с чл. 97 и някои други.
В някои от становищата се поставя и въ­
просът, доколко е оправдано решението на 
законодателя за обявяването на образувалите 
се в реките острови за публична държавна 
собственост. Според Конституционния съд 
проблемът следва да продължи да се преценява 
в контекста на мотивите на Решение № 19 от 
1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г., постановено 
по повод искане за тълкуване на чл. 17 от 
Конституцията. Там изрично се казва, че 
дали дадена вещ може да бъде публична 
собственост зависи от три фактора, а именно 
принадлежи ли на държавата или общините, 
вида на вещта и нейното предназначение. 
Няма съмнение, че предмет на уредбата по 
чл. 12, ал. 1 ЗВ са особен вид недвижими 
вещи, които се образуват по естествен на­
чин и имат специфично местоположение във 
води, които са обявени от Конституцията за 
публична държавна собственост. Тези техни 
характеристики са проекция на неразривната 
връзка в хидроложки, климатичен и екологи­
чен смисъл между островите и водите, в които