Държавен вестник, бр. 49, 2017 г., стр. 17

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
надлежно обнародвана в „Държавен вест-
ник“, т.е. налице е изискване за форма на 
разгласяването на нормативния акт, което е 
установено в Конституцията. Член 5, ал. 5 от 
Конституцията изрично установява, че нор-
мативните актове се публикуват и влизат в 
сила три дни след обнародването им, освен 
когато в тях е определено друго. Аналогични 
са разпоредбите на чл. 37, ал. 1 ЗНА и чл. 78, 
ал. 2 АПК. Това повтаряне на възприетото 
конституционно решение само утвърждава 
значимостта на обнародването като начин за 
узнаване от адресатите на акта за издаването 
му и като завършващ елемент на фактическия 
състав по издаване на нормативния админи-
стративен акт. 
Всеки акт, за да породи правно действие, 
т.е. за да бъде противопоставен на адресатите 
си, трябва да е станал тяхно достояние. За 
нормативните административни актове това 
става чрез обнародването им в „Държавен вест-
ник“, което създава законовата презумпция 
за узнаване. С оглед на това при необнарод-
ване актът не е довършен – не са извършени 
предписаните от Конституцията действия. 
Недовършеният акт не може да произведе 
правно действие, но може (по принцип) да 
бъде довършен – в случая с обнародването му. 
Въпросът е, че хипотетичната възможност 
за довършване на акта до приключване на 
устните състезания по настоящото производ-
ство не е използвана – оспорената заповед не 
е обнародвана. 
Налице е превръщане на фактическото 
в нормативно – налице е прилагане (от да-
тата на издаване – 28.04.2016 г.) на акта от 
органа и фактическо уреждане в съответ-
ствие с него на правоотношенията, предмет 
на регламентацията му. Да се приеме при 
това положение, че актът продължава да е 
недовършен, т.е. несъществуващ, значи да се 
толерира неправомерното действие на орга-
на, като му се позволи да постигне желан 
от него фактически резултат в нарушение на 
конституционна норма. 
Това пряко нарушава принципа на право-
вата държава – чл. 4, ал. 1 от Конституцията, 
и принципа на законност – чл. 4, ал. 1 и 2 
от Конституцията, както и принципите за 
правна стабилност и на оправданите правни 
очаквания от правните субекти. Вярно е, че 
всеки, който има интерес да установи факта 
на необнародване на акта, може да заведе 
установителен иск по чл. 128, ал. 2 АПК. Но с 
оглед на субективните предели на действие на 
установителното съдебно решение то ще има 
действие само между страните по делото. В 
контекста на презумпцията за законосъобраз-
ност на административния акт и на неговата 
пряка изпълняемост, както и на конституци-
онното задължение на съда да осъществява 
контрол за законност на актовете и действията 
на административните органи – чл. 120, ал. 1 
от Конституцията, да се приеме в случая, че 
е налице недовършен акт, а не изпълняван 
порочен акт, значи съдът да не изпълни за-
дължението си да даде ефективна защита на 
правата и интересите на гражданите и на 
държавата – чл. 117 от Конституцията. 
Именно фактическото прилагане на акта 
обективира окончателното приключване на 
производството по издаване на акта и прави 
неизпълнението на конституционното изисква-
не за обнародване нарушение на изискването 
за форма на проявление, на външно изразяване 
на волеизявлението на органа. Изискването 
за спазване на тази форма е конституционно 
установено. Обнародването е единствено въз-
можната форма за външно изразяване на нор-
мативния административен акт. Само изразен 
в тази форма нормативен административен 
акт се ползва от презумпцията за законност 
и има обвързваща задължителна сила, скре-
пена с властта на държавата. Обнародването 
е конституционна гаранция за обезпечаването 
на интересите на лицата, но и на държавата, 
защото създава изискуемата от Конституцията 
публичност на волеизявлението на органа. Не-
спазването на тази конституционно установена 
форма за външно изразяване на нормативния 
административен акт засяга валидността на 
волеизявлението – то не може да придобие 
исканото от закона правно действие на нор-
мативен административен акт. 
Горното прави оспорената Заповед № 8121з-
437 нищожен акт. 
Видно от изложеното, доводите на жалбопо-
дателя за нищожност на Заповед № 8121з-437 са 
основателни. Оспорената заповед е нищожна 
и съдът следва да обяви нищожността є. Тъй 
като актът е нищожен, съдът не извършва 
проверка за неговата законосъобразност. 
С оглед на изхода от спора, направено от 
жалбоподателя искане и на основание чл. 143, 
ал. 1 АПК съдът следва да осъди Министер-
ството на вътрешните работи – юридическото 
лице, в чиято структура е органът – ответник, 
да заплати на жалбоподателя направените 
по делото разноски. Същите, видно от дока-
зателствата по делото, са в размер 10,00 лв. 
държавна такса, 20,00 лв. такса за обнародва-
не на съобщението в „Държавен вестник“ и 
500,00 лв. адвокатско възнаграждение съгласно 
договор за правна защита и съдействие № 4940 
от 5.12.2016 г. 
Водим от горното и на основание чл. 172, 
ал. 2 АПК, Върховният административен съд 
Р Е Ш И : 
Обявява нищожността на Заповед № 8121з-
791 от 28.10.2014 г. на министъра на вътреш-
ните работи.