Държавен вестник, бр. 49, 2024 г., стр. 3

БРОЙ  49	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  3  
България, за разлика от възможните сезиращи 
субекти по чл. 150, ал. 1, изречение първо 
на Конституцията, е компетентен съгласно 
чл. 150, ал. 3 (настояща ал. 4) от Конститу­
цията да сезира Конституционния съд само 
за установяване противоконституционност на 
закони, не и за съответствието на закони с 
международни договори, по които Република 
България е страна...“ (Определение от 22 април 
2010 г. по к.д. № 9 от 2010 г.).
С оглед твърденията на вносителя за наруша­
ване на основни права съдът намира следното: 
Правото на труд и на свободен избор на про­
фесия са основни права. Конституцията издига 
в основно начало труда, който се гарантира и 
защитава от закона (чл. 16 от Конституцията) 
поради неговото значение както за реализи­
рането и развитието на човешката личност, 
така и за цялото общество. На правото на 
гражданите на труд съответства грижата на 
държавата да създава условия за осъществяване 
на това право (чл. 48, ал. 1 от Конституцията). 
Освен това всеки гражданин свободно избира 
своята професия и място на работа (чл. 48, ал. 3 
от Конституцията). Конституцията защитава 
свободата на избор на професия не само като 
икономическо право, но и като важен аспект на 
човешката реализация. Изборът на професия е 
акт на самоопределение, проява на свободната 
воля на личността. Свободата при този избор 
трябва да е правно призната, от което следва, 
че държавата не бива да я препятства. 
Всяко упражняване на професия се пред­
шест­ва от нейния избор и продължава с 
нейното практикуване, поради което двете 
следва да се разглеждат в единство. И двата 
акта са част от свободата, с която индивидът 
разполага, въпрос на личен избор, който не 
трябва да бъде пренебрегван. От това обаче не 
следва, че държавата не може да поставя усло­
вия на какви изисквания да отговарят лицата, 
за да упражняват определена професия – в 
толкова по-голяма степен, колкото е нейното 
въздействие върху други лица и върху цялото 
общество. От тази гледна точка трудът е от 
значение не само за човека, който го полага, 
но и за обществото, за правата и интересите 
на останалите граждани.
Природните и икономическите закони 
обуславят границите в свободата на индиви­
дуален избор на професия. Този избор зависи 
от способностите и желанията на личността, 
но и от капацитета на образователните ин­
ституции, от стопанското търсене и по-общо 
от потребностите на обществото и държавата 
от определени специалисти. От юридическо 
гледище свободата в избора на професия също 
не е безгранична. Това важи с още по-голяма 
сила за професии, за придобиването на които е 
необходимо обучение в специализирано учебно 
заведение – професионално или висше, както 
и съобразяването с нормативни стандарти за 
безопасно и качествено упражняване на дадена 
професия. Поради това държавата разполага с 
възможности да регулира труда, включително 
като поставя условия за придобиване и упраж­
няване на определени професии. Следователно 
с оглед на разглеждания правен спор Консти­
туционният съд трябва да установи правните 
условия и степен на допустима намеса на 
държавата при въвеждане на изисквания за 
упражняване на редица юридически професии.
Според Конституционния съд термините 
„избор“ на професия и „практикуване“ на про­
фесия имат самостоятелно значение, макар че 
са свързани помежду си и отчасти се застъпват. 
Изборът на професия и практикуването на 
професия са включени в единен процес, който 
може да се обхване с термина „професионална 
дейност“. Практикуването на професия обик­
новено се предшества от обучение (базово и 
специализирано). От своя страна изборът на 
професия предшества нейното упражняване. 
Според чл. 48, ал. 3 от Конституцията всеки 
гражданин свободно избира своята професия 
и място на работа. Този избор е компонент на 
правото на труд като основно право, но има и 
самостоятелна роля и собствено правно значе­
ние. Свободният избор на професия обаче не 
изключва законодателна намеса, чрез която 
се създават изисквания, отнасящи се до въз­
можността да се практикува дадена професия. 
Практикуването на професия в редица случаи е 
предпоставено от правни условия, изпълнението 
на които дава право за нейното упражняване. 
Народното събрание може да въвежда такива 
условия – както за получаване на достъп до 
професия, така и за продължаване на нейното 
упражняване. Тези условия обаче не бива да 
противоречат на установените от Конститу­
цията принципи и основни права. Последните 
не позволяват приемане на разпоредби, които 
поставят в неравностойно положение лица по 
отношение на основните права или са непод­
ходящи да осигурят качествено упражняване 
на професията, за която се отнасят. 
Във връзка с направеното разграничение 
между избор и практикуване на професия 
в този случай е необходимо да се прави и 
друга разлика – между условия за достъп до 
професия, т.е. условия („субективни“), чието 
изпълнение зависи от кандидата, каквито са 
тези за постигане на определени резултати от 
преминато обучение и квалификация, от една 
страна, и условия („обективни“) – таки­ва, кои­
то са даденост, която не зависи или в малка 
степен зависи от положените усилия и постиг­
нати резултати от лицето, от друга. Правната 
уредба обхваща и едните, и другите. Съответно 
на преценка за конституционност подлежат 
както „субективните“, така и „обективните“ 
условия за достъп до професия, въведени със 
закон. Докато при определяне на първите за­
конодателят разполага със значителна свобода 
на преценка, защото той задава стандарта за 
качество на дадена професионална дейност, 
то по отношение на вторите той трябва да 
избягва въвеждане на изисквания, които нямат