Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 9

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
необходимостта „правосъдие да се раздава 
без забавяния, които могат да застрашат не­
говата ефективност и надеждност“ (дело H. v. 
France, 24 октомври 1989 г., no. 10073/82, § 58). 
Нещо повече – ЕСПЧ изрично акцентира на 
необходимостта от eкспедитивност именно по 
някои от делата, попадащи в приложното поле 
на чл. 140а, ал. 2 ГПК. Такива са делата, при 
които се решава въпросът за упражняване на 
родителски права (дело Hokkanen v. Finland, 
23 септември 1994 г., no. № 19823/92, § 72; 
дело Paulsen-Medalen and Svensson v. Sweden, 
19 февруари 1998 г., no. 149/1996/770/967, § 39), 
при които е отчетено, че времето може да 
има необратими последици за отношенията 
родител – дете (дело Tsikakis v. Germany, 
7 март 2013 г., no. № 1521/06, § 64 и 68), както 
и трудовите спорове, които по своето естест­
во изискват бързо решаване (дело Vocaturo 
v Italy, 24 май 1991 г., no. № 11891/85, § 17; 
дело Frydlender v. France, 27 юни 2000 г., no. 
№ 30979/96), [GC], § 45), вкл. делата за при­
знаване на уволнението за незаконно, неговата 
отмяна и възстановяване на предишната ра­
бота (дело Buchholz v Germany, 6 май 1981 г., 
no. № 7759/77, § 52; дело Ruotolo v. Italy, 27 
февруари 1992 г., no. № 12460/86, § 17 и 117).
На следващо място, изводът, че медиацията 
по висящи съдебни дела смущава пълноцен­
ното упражняване на правото на съдебна 
защита, се обосновава и с предвиждането на 
допълнителна финансова тежест на страните 
чрез поставянето им пред необходимостта 
за заплащане на разноски за процедурата по 
медиация, които съобразно изложеното по-
горе остават в тяхна тежест независимо от 
участието или отказа от участие на насрещ­
ната страна в тази процедура и от изхода на 
съдебното производство. Такова законово 
разрешение, съобразно което държавата при­
нуждава страните, упражнили конституционно 
признатото си право да потърсят защита на 
правата си пред съд, да извършват неподле­
жащи на възстановяване разходи, и то под 
страх от финансови санкции (обективирани 
в разпоредбата на чл. 78а, ал. 2 ГПК), се на­
мира в очевиден конфликт и с принципа за 
материалната справедливост като основна ха­
рактеристика на правовата държава съобразно 
утвърдената практика на съда (Решение № 1 
от 2005 г. по к.д. № 8/2004 г., Решение № 7 
от 2005 г. по к.д. № 7/2005 г., Решение № 6 от 
2013 г. по к.д. № 5/2013 г., Решение № 12 от 
2018 г. по к.д. № 1/2018 г. и др.). Във връзка с 
това следва да се има предвид, че в основните 
заключения и препоръките на цитираната 
Резолюция на Европейския парламент от 12 
септември 2017 г. изрично е обърнато вни­
мание на необходимостта медиацията да се 
провежда „при пълно зачитане на основните 
права“ и спазване на „справедливи критерии 
по отношение на разходите“.
Недопустимостта уредбата на медиацията 
да препятства правото на достъп до съд е 
отчетена и в Директивата за медиацията. 
Така според чл. 14 тя „не следва да засяга 
национално законодателство, съгласно което 
използването на медиация е задължително 
или подлежи на стимули или санкции, при 
условие че подобно законодателство не въз­
препятства страните да упражняват правото 
си на достъп до съдебната система“. В същия 
смисъл и в чл. 45 от уводната част на Ди­
рективата за АРС за потребители изрично е 
посочено, че „правото на ефективни правни 
средства за защита и на справедлив съдебен 
процес са основни права, установени в член 
47 ХОПЕС. Поради това предназначението 
на процедурите за АРС не следва да бъде да 
заменят съдебните процедури и те следва да 
не лишават потребителите или търговците от 
техните права да търсят защита по съдебен 
ред. Настоящата директива не следва да въз­
препятства страните да упражняват правото 
си на достъп до съдебната система“.
Разбирането, че провеждането на про­
цедура по медиация не може да смущава 
упражняването на правото на защита пред 
съд, е застъпено и в практиката на Съда на 
Европейския съюз (СЕС), макар и във връзка 
с национална правна уредба, предвиждаща 
задължителен опит за постигане на извън­
съдебно споразумение като предпоставка 
за допустимост на съдебната защита (а не 
въвеждане на медиация по висящи съдебни 
дела като част от съдебния процес). Така в 
Решение от 18 март 2010 г., Rosalba Alassini и 
др. срещу Telecom Italia SpA и др. по съединени 
дела C-317/08 – C-320/08, (EU:C:2010:146) СЕС 
приема, че принципите на равностойност и 
ефективност, както и принципът на ефективна 
съдебна защита допускат национална правна 
уредба, която изисква предварително прилага­
не на извънсъдебна помирителна процедура, 
„когато тази процедура /…/ не причинява 
разходи или причинява незначителни разходи 
за страните“. Това разбиране на СЕС е потвър­
дено в Решение от 14 юни 2017 г. по делото 
Livio Menini, Maria Antonia Rampanelli срещу 
Banco Popolare Società Cooperativa, C-75/16, 
(EU:C:2017:457) в контекста на преценката дали 
националното законодателство, предвиждащо 
провеждане на процедура по медиация като 
условие за допустимост на предявяване на 
иск или жалба пред съд, не възпрепятства 
страните да упражняват правото си на достъп 
до съда. В същия смисъл и ЕСПЧ обосно­
вава в практиката си значението на въпроса 
за определянето на съдебните разноски по 
граждански дела като фактор от „съществено