Държавен вестник, бр. 59, 2023 г., стр. 13

БРОЙ  59	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
на свидетелството за управление на моторно 
превозно средство на водач, който управлява 
моторно превозно средство с наложено наказа-
ние глоба, незаплатена в срока за доброволно 
заплащане.
С Решение № 3 от 23.03.2021 г. по к.д. 
№ 11/2020 г. Конституционният съд е обявил 
за противоконституционни разпоредбите на 
чл. 171, т. 1, буква „д“ и чл. 171, т. 2, буква „к“ 
от Закона за движението по пътищата. В реше-
нието съдът е посочил, че временното отнемане 
на свидетелството за управление – чл. 171, т. 1, 
буква „д“, и временното спиране от движение 
на моторно превозно средство – чл. 171, т. 2, 
буква „к“ ЗДвП, всъщност не представляват 
принудителни административни мерки по 
смисъла на чл. 22 от Закона за администра-
тивните нарушения и наказания, защото не 
могат да постигнат целите на тези мерки 
според чл. 171, ал. 1 ЗДвП – осигуряване на 
безопасността на движението по пътищата 
и преустановяване на административните 
нарушения. Конституционният съд прие-
ма в решението, че действителната цел на 
оспорваните по това дело две разпоредби, 
очертаващи принудителни административни 
мерки, е „по-лесното събиране на вземанията 
от глоби, наложени на водачите на моторни 
превозни средства и че така прочетени, въп- 
росните разпоредби придобиват характер на 
санкция за несъществуващо административно 
нарушение“.
В настоящото конституционно производ-
ство, макар и оспорваната разпоредба на 
чл. 159, ал. 2 ЗДвП да не е сред посочените в 
глава шеста принудителни административни 
мерки, са налице съществени сходства между 
обявената за противоконституционна с Реше-
ние № 3 от 23.03.2021 г. по к.д. № 11/2020 г. 
разпоредба по чл. 171, т. 1, буква „д“ ЗДвП и 
тази по настоящото дело. 
Общото между тях е предвидената въз-
можност да „не се издава свидетелство за 
управление на моторно превозно средство или 
негов дубликат, както и отнето свидетелство 
не се връща“ (чл. 159, ал. 2 ЗДвП) и „временно 
отнемане на свидетелството за управление на 
моторно превозно средство на водач“ (чл. 171, 
т. 1, буква „д“ ЗДвП) до заплащане (изцяло) 
на дължимата глоба/дължимите глоби.
С оспорената разпоредба по настоящото 
дело законодателят ограничава упражнява-
нето на основно конституционно право на 
гражданите, чиято самостоятелна уредба е в 
чл. 35, ал. 1 от Конституцията, с което цели 
да принуди длъжниците да платят наложените 
им по ЗДвП глоби извън предвидения ред. 
„По този начин се заобикаля установеният 
законов ред за събиране на глобите, а обсто-
ятелството, че държавата чрез съответните 
органи не може да изпълни задължението 
си по принудително събиране на наложените 
глоби, по никакъв начин не може да бъде 
основание за фактическо санкциониране на 
гражданите.“ (Решение № 3 от 2021 г. по к.д. 
№ 11/2020 г.) Конституционният съд е посочил, 
че всяко ограничаване на основни конститу-
ционни права на гражданите, което има за 
цел да компенсира (замести) неспособността 
на държавата да изпълнява задълженията 
си, е недопустимо в правовата държава и в 
случая се явява нарушение на чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията (Решение № 6 от 2013 г. по 
к.д. № 5/2013 г.). 
Като е приел с оспорената разпоредба, че 
не се издава свидетелство за управление на 
моторно превозно средство или негов дубли-
кат, както и отнето свидетелство не се връща 
до заплащане изцяло на дължимите глоби, 
законодателят в чл. 159, ал. 2 от ЗДвП по 
същество въвежда ограничение на основното 
право на гражданите на свободно придвиж-
ване по територията на страната, придоби-
ващо характер на санкция за водача – „не се 
издава свидетелство за управление или негов 
дубликат, не се връща отнето свидетелство за 
управление на моторно превозно средство“ за 
несъществуващо административно нарушение 
(незаплащане изцяло на дължимата глоба/
дължимите глоби), което е в противоречие с 
принципа на правовата държава. 
Не всяко неизпълнение на задължение, вкл. 
и парично, съставлява административно нару-
шение предвид легалната дефиниция на „адми-
нистративно нарушение“ в чл. 6 от Закона за 
административните нарушения и наказания. 
Неизпълнението на определено задължение 
ще има характер на административно наруше-
ние, когато не е изпълнено законоустановено 
задължение, което произтича пряко и непос- 
редствено от разпоредбата на нормативен 
акт и което е обявено изрично за наказуемо, 
какъвто не е настоящият случай. Този извод 
произтича от разпоредбата на чл. 190, ал. 3 
ЗДвП, в който се определя едномесечен срок 
за доброволно плащане на глобата, но зако-
новата разпоредба не установява наказание 
за неспазване на този срок. Предоставеният 
от закона срок се отнася единствено за доб- 
роволното плащане (хипотеза на обявения за 
противоконституционен чл. 171, т. 1, буква 
„д“ ЗДвП) и след изтичането му, ако лицето 
не е платило глобата, може и следва да се 
пристъпи към принудителното събиране на 
това публично вземане – процедура, при ко-
ято длъжникът разполага с права и средства 
за защита, уредени в приложимия закон. 
Удовлетворяването на надлежно установени 
публични вземания следва преди всичко да 
се обезпечи чрез ефективно проведено из-
пълнително производство, насочено не към 
самоцелно санкциониране на личността на 
длъжника, а най-вече към издирване на него-
вото имущество и събиране на установеното 
парично вземане по най-подходящия и бърз 
начин в полза на кредитора.