Държавен вестник, бр. 47, 2009 г., стр. 43

Б Р О Й  47
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  43
КОНСТИТУЦИОНЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 4
от 16 юни 2009 г.
по конституционно дело № 4 от 2009 г.
Конституционният съд в състав: председа-
тел: Румен Янков, членове: Васил Гоцев, Еми-
лия Друмева, Владислав Славов,  Евгени Тан-
чев, Димитър Токушев, Благовест Пунев, Пла-
мен Киров, Красен Стойчев, Снежана Начева,
Георги Петканов, при участието на секретар-
протоколиста Мариана Георгиева разгледа в
закрито заседание на 16.06.2009 г. конституци-
онно дело № 4 от 2009 г., докладвано от съдията
Румен Янков.
Делото е образувано на 24 април 2009 г. по
искане на омбудсмана на Република България,
който твърди, че обсъдените по-долу три групи
разпоредби от действащия Граждански процесу-
ален кодекс (ГПК) са противоконституционни.
Становища по делото са постъпили от Ми-
нистерския съвет, Върховния касационен съд,
министъра на правосъдието, Съюза на съдиите
в България и Висшия адвокатски съвет. От всич-
ки заинтересовани страни само позицията на
Висшия адвокатски съвет е в смисъл, че иска-
нето на омбудсмана е основателно.
А. Задачата на това решение се изчерпва само
със съпоставянето на оспорените текстове от
процесуалния кодекс с относимите към тях кон-
ституционни разпоредби. Тълкуването на неяс-
нотите, неточните формулировки в кодекса е за-
дължение на съдиите, а критичният анализ е
предоставен на доктрината. В решението нямат
място разсъждения доколко разпоредбите са
социологически обосновани, съобразени ли са с
манталитета на българина (каквито опити има),
добросъвестността на служителите по призова-
ването или на съдебния изпълнител и т.н.
Оспорени са следните групи разпоредби:
Б. Член 47 и свързаните с него разпоредби на
чл. 43, ал. 2, последно изречение, чл. 50, ал. 4 и
чл. 51, ал. 2 ГПК (всичките с редакция ДВ, бр. 59
от 2007 г.). За тези разпоредби омбудсманът
твърди, че противоречат на чл. 6, ал. 2, чл. 56,
чл. 121, ал. 1 и чл. 122, ал. 1 от Конституцията.
По тази група разпоредби съдът взе предвид
следното:
Заглавието на чл. 47 е “Връчване чрез залеп-
ване на уведомление”. Той има осем алинеи.
Основен анализ се налага на първата от тях,
чието съдържание трябва да бъде възпроизве-
дено дословно. Останалите пет, като изключим
ал. 7 и 8, уреждат последиците от залепване на
уведомлението.
Член 47, ал. 1. Когато ответникът не може
да бъде намерен на посочения по делото адрес и
не се намери лице, което е съгласно да получи
съобщението, връчителят залепва уведомление
на вратата или пощенската кутия, а когато
не е осигурен достъп— на входната врата или
на видно място около нея. Когато има достъп
до пощенската кутия, връчителят пуска уве-
домление и в нея; ... ал. 7. Разпоредбите на ал. 1—
5 се прилагат съответно за връчването на съ-
общение за подпомагащата страна; ал. 8. Раз-
поредбите на ал. 1 и 2 се прилагат за връчване-
то на съобщения за свидетел, вещо лице и не-
участващото в делото лице, като съобщение-
то се оставя в пощенската кутия, а ако няма
достъп—чрез залепване на съобщение.
Тук се налага пояснение. Да се връчат кни-
жата значи да се даде възможност на страната in
solidum да ги получи. Друго е съдържанието на
понятието съобщение—чрез него се уведомява
адресатът, че са извършени действия на съда или
противната страна, без да се доставя фактичес-
кото държане на относимите към спора книжа.
Но да се залепи, а не връчи уведомлението, зна-
чи да се фингира (като че ли са връчени).
Тъкмо тук се поставя въпросът, нарушава
ли се равенството на страните и правото на
защита на ответника да участва в процеса.
Член 47, ал. 1 има за цел да реши труднос-
тите при първоначално връчване на исковата
молба и приложенията към нея. От съдържа-
нието му се вижда, че връчването чрез залеп-
ване на съобщение е особен способ да се про-
тивостои на възможността ответници, които
поради служебна заетост или недобросъвест-
ност целят да отложат началото на процеса.
Никой не би се наел да твърди, че проблемът
не съществува и той не засяга интересите на
другата страна. Той прераства в безизходица
за ищеца при условие, че ответникът има пос-
тоянен или настоящ адрес—тогава призовава-
не чрез ,,Държавен вестник” не може да се
осъществи според чл. 48, ал. 1.
Очевидно не е достатъчно да се каже, че
равенството е вътрешно присъща част на пра-
вото. Налага се да се отчете неговото конк-
ретно проявление в гражданския процес. Фе-
одалното право и процес са приемали, че хо-
рата са различни и следователно имат раз-
лични права. Съвременното право се гради на
презумпцията за равенство на хората пред
държавата и законите. Но макар и равно-
правни, хората се различават помежду си. Пра-
вото трябва да отчита тези различия—напри-
мер, то се отнася различно към почтения и
нарушителя, трудилият се по-продължително
трябва да получи по-висока пенсия и пр. От-
насянето на хората като към равни има пре-
дели. Оттук следва техническият смисъл на
равенството. Доведено до логическата си край-
ност, ако случаите са различни, то ще доведе
до нееднакви резултати.
Тъкмо тази разлика е отчетена в оспорената
разпоредба, защото процесуалното положение
на ищеца и ответника се различава съществе-
но. Ищецът в преобладаващия брой случаи е
заинтересован по-бързо да реализира претен-