Държавен вестник, бр. 68, 2010 г., стр. 104

СТР.  104	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  68
16.1. Лабораторията е в състояние да определя 
наличие, концентрация или титър на антитела 
спрямо декарбоксилазата на глутаминовата кисе­
лина, 65 Кд изоформа (GAD 65) и втория антиген 
на бета-клетката (IA-2) в серум.
16.2. Използват се утвърдени чувствителни тех­
ники за специфично определяне на GAD65 и IA-2 
антитела – имуноензимен или радиоимунологичен.
16.3. За целите на бета-клетъчния автоимуни­
тет се използва като антиген 65 изоформата на 
декарбоксилазата на глутаминовата киселина. Ан­
тигенни препарати, включващи и 67 изоформата, 
са с ниска чувствителност и специфичност. При 
използване на търговски препарати производите­
лят предоставя информация за специфичността 
и чистотата на антигена. Всяка нова партида се 
сравнява с предишната.
16.4. Препоръчва се количествено определяне 
на антителата чрез стандартна крива от стандарти 
с определена концентрация. Използват се поло­
жителен и отрицателен контролни серуми при 
всяко изследване. 
16.5. При смяна на реагентите или диагностич­
ния търговски кит те се сравняват с познат набор 
или контролни серуми с позната концентрация на 
антителата. Получените резултати трябва да бъдат 
в границите на допустимата вариация.
17. Определяне на инсулинови автоантитела 
(ИАА) и инсулинови антитела (ИА). 
17.1. Лабораторията е в състояние да определя 
наличие, концентрация или титър на ИАА и ИА 
в серум.
17.2. Използват се утвърдени чувствителни 
техники за специфично определяне на ИАА и 
ИА – имуноензимен, радиоимунологичен и др.
17.3. Като антиген се използва човешки ре­
комбинантен инсулин. Производителят предос­
тавя информация за специфичността и чистотата 
на антигена. Всяка нова партида се сравнява с 
предишната.
17.4. Използват се положителен и отрицателен 
контролни серуми при всяко изследване.
17.5. При смяна на реагентите или диагностич­
ния търговски кит те се сравняват с познат набор 
или контролни серуми с позната концентрация на 
антителата. Получените резултати трябва да бъдат 
в границите на допустимата вариация.
18. Определяне на автоантитела към мозъчни 
и неврални антигени в серум и ликвор.
18.1. Лабораторията е в състояние да изследва 
антитела от ИгГ и ИгМ изотипове към антигени от 
централна и периферна нервна система – миелин, 
миелин базичен протеин (МБП), протеолипиден 
протеин (ПЛП), миелин олигодендроцитен гликоп­
ротеин (МОГ), миелин асоцииран гликопротеин 
(МАГ), ганглиозиди GM1, GD1b, S100 протеин, 
ацетилхолинови рецептори, калциеви канали, 
церебеларни клетки, цитоплазмения антиген Yo, 
антинуклеарните Hu, Ri, неврофиламенти, сина­
птозоми, глутаматергични рецептори, глутамат 
декарбоксилаза (ГАД), b-интерферон и др.
18.2. Използват се утвърдените за това мето­
ди: имуноензимни, радиоимунологични, дот-блот 
техники индиректна имунофлуоресценция. 
18.3. Стандартната ИИФ техника се препоръчва 
като скриниращ тест (миелин, церебеларни клетки).
18.4. ИЕМ и дот-блот техники се препоръчват за 
типизиране на специфичността на автоантителата 
срещу антигени на централната и периферната 
нервна система (МБП, ПЛП, МОГ, МАГ, GM1, 
GD1b, Yo, Hu, Ri и т.н.).
18.5. Всеки тест съдържа отрицателна и поло­
жителна контрола. 
18.6. Всички серумни и ликворни проби, по­
ложителни на ИИФ скрининга, се изследват за 
наличие на специфични антитела с ИЕМ.
19. Определяне на глиадинови и тъканни транс­
глутаминозни антитела(АТГА).
19.1. Лабораторията трябва да е в състояние да 
определя глиадинови и трансглутаминозни антитела 
според общоприетата номенклатура.
19.2. Трябва да се използват утвърдени иму­
ноензимни техники за определяне наличието, 
количеството и класа. 
19.3. Определят се ИгГ и ИгА .
19.4. Лабораторията трябва да извърши ко­
личествено определяне на АГлА и АТГА срещу 
стандартна крива от стандарти с определена кон­
центрация, определени от производителя.
19.5. Всяко изследване трябва да включва по­
ложителна и отрицателна контрола, дефинирана 
от производителя.
19.6. Трябва да се използват търговски набори 
с предоставена информация за специфичността и 
чувствителността на тестовете.
19.7. Задължително трябва да се определя и 
серумното ниво на ИгА. 
20. Определяне на антитела срещу тъканна 
трансглутаминаза (AtTg).
20.1. Лабораторията трябва да е в състояние 
да определя антитела срещу тъканна трансглута­
миназа според общоприетата номенклатура.
20.2. Трябва да се използват утвърдени иму­
ноензимни техники за определяне наличието, 
количеството и класа.
20.3. Определят се ИгГ и ИгА изотипове на 
антитрансглутаминазни антитела.
20.4. Лабораторията трябва да извършва коли­
чествено определяне на антитрансглутаминазни 
антитела срещу стандартна крива от калибрато­
ри с определена концентарция, предоставени от 
производителя.
20.5. Всяко изследване трябва да включва по­
ложителна и отрицателна контрола, дефинирана 
от производителя.
20.6. Задължително трябва да се определя и 
серумното ниво на ИгА.
21. Определяне на спонтанна и стимулирана 
активация и пролиферация на лимфоцити.
21.1. Лабораторията може да определя спонтан­
на и стимулирана активация и пролиферация на 
лимфоцитите in vitro, като се използват утвърдени 
методики, като изотопна, флоуцитометрична.
21.2. Вариантът на метода (с изолирани лимфо­
цити или с цяла кръв) се подбира според целите 
на изследването. 
21.3. Всички процедури по изолирането и кул­
тивирането на клетките се извършват в стерилна 
непирогенна, полистиренова посуда за еднократна 
употреба.
21.4. Лимфоцитната стимулирана активация се 
изследва с поликлонални митогени, специфични 
антигени и ко-стимулиращи фактори.