Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 9

БРОЙ  79	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
действия, които според господстващата към 
онзи момент идеология са били непозволени 
или неморални (чл. 329, ал. 1 – НК, ДВ, бр. 26 
от 1968 г.), в т.ч. и системното занимание с 
просия (чл. 329, ал. 2 – ДВ, бр. 26 от 1968 г.). 
През 1975 г. законодателят е приел нова 
редакция на текста на чл. 329, ал. 1 НК, 
като е опростил диспозицията на нормата до 
бездействие, изразяващо се в неполагане на 
общественополезен труд за продължително 
време и получаване на нетрудови доходи по 
непозволен или неморален начин. Изисква се 
кумулативна обвързаност между отклонението 
от общественополезен труд и набавянето на 
средства по непозволен или неморален начин. 
Следващите промени са осъществени през 
2004 г. и се отнасят единствено до санкцион-
ната част на чл. 329, ал. 1 и 2 НК във връзка 
с въвеждане в НК на наказанието пробация.
Обектът на установеното с чл. 329 НК 
престъпление са обществените отношения, от 
които за гражданите произтича задължени-
ето да полагат общественополезен труд като 
източник на средства за препитание.
Към момента на създаване на разпоредбата 
това задължение е конституционно установе-
но. Според чл. 73, ал. 3 от Конституцията от 
1947 г. „Трудът е дълг и въпрос на чест за всеки 
работоспособен гражданин. Всеки гражданин 
е длъжен да се занимава с общественополе-
зен труд и да работи според своите сили и 
способности.“ Впоследствие това разбиране 
е възпроизведено и в чл. 59, ал. 1 от Консти-
туцията от 1971 г., по силата на който всеки 
работоспособен гражданин е длъжен да се 
занимава с общественополезен труд съобразно 
своите способности и квалификация, което е 
„въпрос на чест за всеки член на социалисти-
ческото общество“. Неизпълнението на това 
задължение се изразява в обстоятелството, че 
деецът не е зает със законна трудова дейност, 
от която да се издържа, като същевременно 
има обективна възможност да упражнява 
такава при конкретните обстоятелства и су-
бективно я съзнава. 
В наказателноправната доктрина е изра-
зено мнението, че изводът за неупражняване 
на общественополезен труд се запазва дори 
ако извършителите „се захващат инцидентно 
и краткотрайно за някаква работа, която да 
им осигурява средства за задоволяване на 
най-елементарните потребности“. Съобразно 
приетото от ВС на НРБ тълкуване на оспоре-
ната разпоредба (Тълкувателно решение № 29 
от 1984 г. на ОСНК) и натрупаната (в годи-
ните след демократичните промени) съдебна 
практика по нейното прилагане социалните 
явления, които се подвеждат под престъпните 
състави по чл. 329 НК, са проституцията и 
просията. Според доктрината и част от съ-
дебната практика чл. 329, ал. 1 НК е един от 
най-архаичните текстове в действащия Наказа-
телен кодекс, защото не само терминологията, 
но и съдържанието му са остарели и трудно 
приложими в наши дни. Към настоящия 
момент е трудно да се установи кои доходи 
се получават по „непозволен начин“, а също 
и какво се включва в разбирането за „обще-
ственополезен труд“, разгледан като един от 
елементите на престъпния състав на чл. 329, 
ал. 1 НК. Известно е, че държавата официално 
събира патентен данък от компаньоните и 
компаньонките, тя не придава пряко на едно от 
деянията – „проституция“, наказателноправна 
регламентация, но се възползва от разпоред-
би в НК, без ясно да дефинира позицията си 
по отношение на него. В тази насока следва 
да се отбележи, че Наказателният кодекс не 
съдържа разпоредба, която едновременно да 
определя обективните и субективните елемен-
ти на деянието „проституция“, като в същото 
време и да го назовава по този начин. При-
ложението на чл. 329, ал. 1 НК по отношение 
на това социално явление е продиктувано и 
от разрешението, дадено в Тълкувателно ре-
шение № 29 от 1984 г. на Върховния съд на 
НРБ, където изрично се посочва, че нормата, 
установяваща наказателната противоправност 
на извършителите по чл. 329, ал. 1 НК, се 
отнася и до сводничеството, проституцията 
и пр., тъй като придобитите доходи на лицата 
са от водене на неморален начин на живот.
Позовавайки се на чл. 4, буква „а“, изр. 2 
от Конвенцията на Съвета на Европа за 
борба с трафика на хора, където се съдържа 
дефиницията на понятието „експлоатиране 
на проституцията“, ВКС в един по-късен пе-
риод определя посоченото социално явление 
в Тълкувателно решение № 2 от 16.07.2009 г. 
по н. д. № 2/2009 г. като „извършване на 
развратни действия с другиго, срещу получа-
ването на облага, която, щом е занаят, няма 
еднократен характер, а е дейност на системно 
извършване или най-малкото на повтарящо 
се действие за продължителен или определен 
период от време“.
2. За свободата на преценка на законода-
теля в наказателноправната сфера и нейните 
конституционни граници.
Действащата конституционна уредба „за-
варва“ разпоредбата на чл. 329 НК (вж. § 3, 
ал. 1 от преходните и заключителните разпо-
редби на Конституцията). Поначало прецен-
ката дали една заварена наказателноправна 
норма (в случая чл. 329 НК) от „предконсти-
туционен закон“, въведена преди повече от 
двадесет години преди приемането на новата 
Конституция, да продължи да действа в ус-
ловията на качествено новата обществено-
икономическа и политическа обстановка, в 
която се прилага Конституцията от 1991 г., 
принадлежи на законодателя, който разполага 
с широка дискреция. 
Народното събрание е орган, който по 
Конституция чрез Наказателния кодекс и 
Наказателно-процесуалния кодекс определя