Държавен вестник, бр. 35, 2010 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  35
Затова е безпредметно обсъждането на въп­
роса, дали България може да се позовава на 
обстоятелството, че процесуалното представи­
телство не е облагано с ДДС към момента на 
присъединяване към ЕС. И въп­росът за поис­
кване на дерогация от втория вид е въпрос на 
политическа и икономическа целесъобразност. 
Същественото е, че при липса на дерогация 
България е задължена да обложи с данък доба­
вена стойност процесуалното представителство.
Като основава становището си на основния 
аргумент, че § 12 от ЗИД на ЗДДС е приет по 
конституционнопредвидения ред и отразява 
политическа и икономическа целесъобразност, 
че не засяга правото на защита извън допус­
тимите от Конституцията граници, определени 
от основните принципи на правовата държа­
ва, Конституционният съд приема, че § 12 от 
ЗИД на ЗДДС не противоречи на чл. 56 от 
Конституцията.
ІІ. По установяване на противоконституци­
онност на § 12 от Закона за изменение и до­
пълнение на Закона за данък върху добавената 
стойност (2009 г.) на чл. 30, ал. 4 и чл. 122, 
ал. 1 от Конституцията. 
Член 30, ал. 4 от Конституцията, според 
който „всеки има право на адвокатска защита 
от момента на задържането му или на привли­
чането му като обвиняем“, и чл. 122, ал. 1 от 
Конституцията, установяващ, че „гражданите 
и юридическите лица имат право на защита 
във всички стадии на процеса“, са конкретни 
проявни форми на правото на защита по чл. 56, 
изр. първо от Конституцията.
Твърдяното противоречие на § 12 от ЗИД 
на ЗДДС с чл. 30, ал. 4 и чл. 122, ал. 1 от 
Конституцията се обосновава в искането на 
връзката им с чл. 56 от Конституцията. При 
положение, че не се установи противокон­
ституционност на процесната правна норма 
с основното, универсално право на защита, 
по същите съображения съдът приема, че не 
е налице противоконституционност с норми, 
уреждащи конкретни проявления на същото 
право – правото на защита по чл. 56.
ІІІ. По установяване противоконституцион­
ност на § 12 от Закона за изменение и допълне­
ние на Закона за данък върху добавената стой­
ност (2009 г.) с чл. 60, ал. 1 от Конституцията.
В искането се твърди, че „облагането на пра­
вото на защита поражда основателни съмнения 
за противоречие с чл. 60, ал. 1 от Конституци­
ята…“. Според чл. 60, ал. 1 от Конституцията 
„гражданите са длъжни да плащат данъци и 
такси, установени със закон, съобразно техните 
доходи и имущество“.
Твърдението в искането се основава на 
разбирането, че чл. 60, ал. 1 от Конституция­
та се отнася за преките и косвените данъци. 
Съдът, като изхожда от правната същност на 
ДДС като косвен данък, приема, че той не е 
пряко обвързан с доходите и имуществото на 
гражданите. Икономическата тежест от ДДС 
се поема от потребителите чрез увеличаване 
цената на стоката или услугата, поради което 
не може и да се приложи измерител чрез до­
ходи и имущество. Следователно чл. 60, ал. 1 
от Конституцията не е приложим в частта 
„съобразно техните доходи и имущество“. В 
рамките на законодателната си власт Народно­
то събрание преценява тежестта на косвените 
данъци, въвеждайки в закона политическа и 
икономическа целесъобразност.
По изложените аргументи Конституционният 
съд приема, че не е налице противоконститу­
ционност на § 12 от ЗИД на ЗДДС (2009 г.) с 
чл. 60, ал. 1 от Конституцията.
ІV. По установяване на противоконститу­
ционност на § 12 от Закона за изменение на 
Закона за данък върху добавената стойност 
(2009 г.) с чл. 6, ал. 2 от Конституцията.
В чл. 6, ал. 2 от Конституцията конституцион­
ният законодател въвежда основен принцип на 
правната ни система – принципът на равенство 
на гражданите пред закона, както и забраната 
за дискриминация по посочените в правната 
норма признаци, между които и имущественото 
състояние. Именно по този дискриминационен 
признак в искането се съпоставя процесната нор­
ма с чл. 6, ал. 2 от Конституцията. Твърди се, че 
гражданите и адвокатите са в неравнопос­тавено 
положение според имущественото им състояние. 
Приема се, че гражданите ще бъдат принудени 
да реализират правото на защита според иму­
щественото им състояние и според това, дали 
защитникът е регистриран или не по ЗДДС. 
Твърди се също, че това ще ограничи правото 
на защита. А адвокатите според това, дали са 
регистрирани за целите на ЗДДС, ще упражня­
ват една и съща дейност при различен данъчен 
режим според имущественото им състояние.
Принципът на равенство е равенство пред 
закона. Това, че за едно и също право или за­
дължение законът предвижда диференциация, 
не означава нарушаване на конституционния 
принцип за равенство пред закона. Диференци­
ацията се основава на определен критерий и на 
него отговарят всички от една група субекти. 
Тази диференциация в по-голяма степен отчи­
та и въвежда в закона точното и справедливо 
приложение на равенството. Равенството пред 
закона не е еднаквост за всички субекти на 
едно право или задължение. Без диференциа­
ция не биха могли да се отчитат обективните 
и субективните различия, изискващи нееднаква 
правна уредба, за да се постигне равенство пред 
закона. Уредбата на правата и задълженията на 
гражданите в Конституцията и тяхната детайлна 
уредба в другите нормативни актове се изгражда 
на основата на диференцираност, за да се пос­
тигне необходимата справедливост чрез равно 
третиране. Въпросът за избора на критерия при 
диференциране по групи на субектите е въпрос 
за социална, икономическа, политическа целесъ­
образност, като критерият трябва да е закрепен в 
закона или да може да бъде изведен от съответ­