Държавен вестник, бр. 78, 2012 г., стр. 9

БРОЙ  78	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
нихилистична към човешките права. Такова 
„право“ не може да бъде зачетено при дейст­
вието на новата демократична Конституция 
от 1991 г., която има непосредствено отме­
нително действие по отношение на противо­
речащия є предходен правен ред – § 3, ал. 1 
от преходните и заключителните разпоредби 
на Основния закон.
Принципът на равенството пред закона не 
изключва правото на законодателно установя­
ване на конкретни изисквания за заемане на 
определени постове и длъжности, в случая в 
БТА. Това са изисквания от професионален 
характер, които са абсолютно неотносими 
към чл. 6, ал. 2 от Конституцията. Според 
закона БТА е национален институт, чието 
основно предназначение е при спазване на 
изискванията за независимост, обективност 
и добросъвестност да разпространява пълна, 
точна, безпристрастна, достоверна и навре­
менна информация както по отношение на 
обществото като цяло, така и по отношение 
на най-важните органи на държавната власт 
и управленчески структури. За съответните 
ръководни длъжности принадлежността към 
структурите на тайните служби на тоталитар­
ния режим представлява негатив за лицето, 
което ги заема или се кандидатира да заеме, 
тъй като създава обосновано съмнение в 
неговата лоялност с оглед съобразяване на 
дейността му с принципите на новата демокра­
тична информационна политика на държавата. 
Оспорените ограничения са мотивирани от 
съображения за целесъобразност, защото се 
изхожда от убеждението, че бившите сътруд­
ници на секретните служби не би трябвало 
да ръководят една от най-значимите инфор­
мационни институции в държавата. С тях не 
се нарушава гарантираното от Конституцията 
право на труд и свободен избор на професия 
за тези лица, тъй като извън публичните 
длъжности, посочени в чл. 3, т. 19 ЗДРД…, 
те могат да работят и да бъдат назначени на 
всякакви други длъжности в БТА.
2. Неоснователна е тезата на мнозинството, 
че ограничението за заемане на ръководни 
и представителни длъжности в системата 
на БТА е несъвместимо с международните 
задължения на страната, произтичащи от 
Конвенцията за защита на правата на човека 
и основните свободи (КЗПЧОС) на Съвета на 
Европа, Международния пакт за икономиче­
ски, социални и културни права (МПИСКП), 
Хартата на основните права на Европейски 
съюз (Хартата на ЕС) и Конвенция № 111 от­
носно дискриминацията в областта на труда и 
професиите на Международната организация 
на труда (МОТ).
Забраната за дискриминация по чл. 14 
КЗПЧОС се простира само върху правата и 
свободите, предвидени в Конвенцията, между 
които не фигурира правото на индивида на 
равен достъп до представителните и ръковод­
ните публични длъжности (в този смисъл вж. 
решението от 1986 г. на Европейския съд по 
правата на човека (ЕСПЧ) по делото Glasenapp 
срещу Германия). От трайната и непротиворе­
чива практика на ЕСПЧ следва, че изискването 
за лоялност към демократичните принципи по 
отношение на държавната администрация и 
професиите, пряко обслужващи обществените 
интереси, съставлява компонент на легитим­
ната цел демокрацията да е в състояние да се 
самозащитава. Такава лоялност не може да 
се очаква от лица, обвързали миналото си с 
репресивните тайни служби на тоталитарната 
държава. В такива случаи ограничаването на 
достъпа до съответните длъжности е допусти­
мо, стига да е пропорционално в светлината 
на историческия, политическия и социален 
опит на всяка отделна държава, както и на 
конкретната степен на опасност за демокра­
тичните є устои (вж. решението на ЕСПЧ 
по делото Vogt срещу Германия). Дори и за 
консолидираните стари демокрации ЕСПЧ 
приема, че държавата разполага с „легитимен 
интерес“ да изисква от държавните служители 
„специална връзка на доверие и лоялност“, 
защото тези служители в известен смисъл са 
носители на нейния суверенитет (вж. реше­
нието от 1999 г. на ЕСПЧ по делото Pellegrin 
срещу Франция). 
Отново подчертаваме, че така изложените 
положения не само не се изключват, а дори 
се потвърждават от практиката, на която се 
позовава мнозинството съдии във взетото в 
противоположната посока решение. С решени­
ята по делата Sidabras, Dziautas срещу Литва от 
2004 г. и Raynis, Gasparavicius срещу Литва от 
2005 г. изрично е прието, че ограничението по 
отношение на бивши служители и сътрудници 
на КГБ да заемат определени длъжности е 
оправдано от гледна точка на легитимните 
цели, свързани със защита на националната 
сигурност, обществената безопасност, иконо­
мическата основа на обществото и правата и 
свободите на другите, но жалбите са уважени 
само поради непропорционалността на това 
ограничение, тъй като несвоевременно е за­
сегнало служебни позиции в частния, а не в 
публичния сектор. 
Решението на ЕСПЧ от 2006 г. по делото 
Zdanoka срещу Латвия поначало е неотносимо 
към настоящия конституционен спор, защото 
няма връзка с въпроса за дискриминацията 
по чл. 14 КЗПЧОС, но интересно е да се от­
бележи, че с окончателният акт на Голямата 
камара е отхвърлена жалбата за ограничаване 
на пасивното избирателно право на участие в 
парламентарни и местни избори само защото 
жалбоподателката е била активист на партия, 
която с дейността си е поставяла в опасност 
независимостта на държавата, както и правата 
и свободите на гражданите.