Държавен вестник, бр. 20, 2016 г., стр. 14

СТР.  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  20
Здравноосигурителните вноски, дължи-
ми от осигурените лица, поначало не са в 
еднакъв размер, въпреки че всички лица 
независимо от размера на осигурителните 
вноски имат равен достъп до медицинска 
помощ и ползват едни и същи здравни 
дейности, независимо кога е възникнало 
осигурителното правоотношение, какъв е 
размерът на осигурителната вноска и кой я 
внася в бюджета на НЗОК. Конституцията 
не съдържа изискване за еднакъв размер на 
здравноосигурителната вноска, дължима от 
всички осигурени лица. Поради това Зако-
нът за здравното осигуряване предвижда за 
различни групи осигурени лица диференци-
ран осигурителен доход, чиито максимум 
и минимум са определени със закон, но не 
по-малък от минималния осигурителен доход. 
В резултат на това осигурените лица внасят 
различни по размер осигурителни вноски, 
но тъй като те не се обособяват в партиди 
поради изграждането на задължителното 
здравно осигуряване на фондов принцип и 
поради принципа на солидарността по чл. 5, 
т. 5 ЗЗО, всички лица получават еднакво 
медицинско обслужване. Същевременно тук 
следва да се отбележи, че не всички осигурени 
лица плащат осигурителни вноски съобраз-
но доходите си, защото законът предвижда 
таван на максималния осигурителен доход, 
както и че трансферите от държавния бю-
джет за осигурителни вноски на определени 
групи лица без или с ограничени доходи са 
от постъпилите в републиканския бюджет 
данъци от всички данъкоплатци. Доколкото 
действително в бюджета на НЗОК постъпват 
по-малко вноски поради частичното плащане 
на осигурителните вноски на лицата по чл. 40, 
ал. 3 ЗЗО, то държавата, предвид особеното 
си качество, при необходимост покрива не-
достига в бюджета на НЗОК. Следва да се 
отчете, че оспореното изменение на чл. 40, 
ал. 4а ЗЗО, което предвижда заплащане 
от държавата на по-високи осигурителни 
вноски и ежегодното им увеличение, прави 
оспорената разпоредба по-благоприятна за 
финансирането на бюджета на НЗОК.
Полагането на засилени грижи за уязви-
мите групи граждани е важен елемент на 
социалната държава. Между тях са лицата, 
изброени в чл. 40, ал. 3 ЗЗО, които нямат 
осигурителен доход, който да се ползва като 
основа за изчисляване на осигурителната 
вноска по аналогия със сходни случаи с лицата 
по чл. 40, ал. 1, т. 1, буква „б“ и ал. 5, т. 1 
ЗЗО. Разпоредбата изрично препраща към 
алинея 3 на чл. 40 ЗЗО, според която държа-
вата чрез своя бюджет поема отговорността 
за осигуряване на осигурителните вноски 
на някои материално затруднени граждани 
(например младежи, които продължават 
образованието си; включените в система-
та на социално подпомагане; задържаните 
под стража и лишените от свобода; лицата 
в производство за предоставяне на статут 
на бежанец или право на убежище и др.). 
Правилото здравноосигурителната вноска 
да се определя върху дохода на осигурено-
то лице (чл. 40, ал. 1 ЗЗО) не е приложено 
по отношение лицата по чл. 40, ал. 3 ЗЗО, 
защото те на различни основания нямат до-
ходи и поради това законодателят предвижда 
вноските да се определят върху минималния 
осигурителен доход и по-точно в настоящия 
момент върху 55 на сто от него. По този начин 
законът имплицитно освобождава тази група 
социално слаби граждани от задължението 
сами да плащат вноските си за здравно 
осигуряване, а същевременно им признава 
пълните права на здравноосигурени лица. 
Това законодателно решение е обществено 
необходимо и със своята справедливост и 
хуманизъм съответства на принципите на 
социалната и правовата държава, утвърдени 
в чл. 4 от Конституцията и нейния преам-
бюл (вж. раздели ІІ и ІІІ на Тълкувателно 
решение № 14 от 10.11.1992 г. по к. д. № 14 
от 1992 г.).
Конституционният съд намира за необхо-
димо да подчертае, че държавата не може да 
бъде разглеждана и дефинирана като обик-
новен осигурител, каквито са здравноосигу-
рените лица, които правят индивидуалните 
си осигурителни вноски, и работодателите 
или ведомствата, когато е предвидено в за-
кон осигурителните вноски да са изцяло за 
тяхна сметка. Държавата осигурява изцяло 
лицата по чл. 40, ал. 1, т. 4 и 8 и ал. 2 ЗЗО 
за сметка на държавния бюджет. Тя осигу-
рява изцяло и спешната медицинска помощ. 
Държавата не е абдикирала от грижата да 
осигури и по друг начин достатъчен финансов 
ресурс на НЗОК – например чрез субсидии 
(трансфери) от държавния бюджет по чл. 23, 
ал. 1, т. 11 ЗЗО (чл. 48, ал. 4 от Закона за 
публичните финанси) (обн., ДВ, бр. 15 от 
15.02.2013 г.; изм., бр. 95 от 08.12.2015 г.) или 
чрез ползване на краткосрочни безлихвени 
заеми от държавния бюджет по чл. 23, ал. 2 
ЗЗО (чл. 103, ал. 1 от Закона за публични-
те финанси) (в същия смисъл вж. Решение 
№ 13 от 15.07.2003 г. по к. д. № 11 от 2003 г.). 
Налице е и съществена разлика между 
осигурителните вноски и трансферите от 
държавния бюджет – първите са публични 
държавни вземания, събирането на които се 
извършва по реда на Данъчно-осигурителния 
процесуален кодекс, а вторите са бюджетни 
взаимоотношения на държавния бюджет 
с бюджетите на социалноосигурителните