Държавен вестник, бр. 45, 2005 г., стр. 32

С Т Р .  32
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  45
Следва да се постави въпросът, какво отно-
шение има това с разпоредбата на чл. 19, ал. 2
от Конституцията, която постановява, че зако-
нът създава и гарантира на всички граждани и
юридически лица еднакви правни условия за
стопанска дейност, като предотвратява злоупот-
реба с монополизма и нелоялната конкуренция.
Юридическата природа и дейността на ново-
създадения правен субект не изключва, а пред-
полага приложимостта на чл. 19, ал. 1 и 2 на
Конституцията. Още повече, че трансформира-
нето на пристанищната администрация в дър-
жавно предприятие по чл. 62, ал. 3 ТЗ разкрива
възможността то да може да бъде приватизира-
но по Закона за приватизация и следприватиза-
ционен контрол.
Наистина Конституцията в чл. 18, ал. 4 до-
пуска със закон да се установява държавен мо-
нопол върху определени дейности, които да
бъдат поверени на държавни предприятия и
други правни субекти. Монополът създава не
само икономически, но и правно различни ус-
ловия за дейност на стопанските субекти. Имен-
но защото се касае за изключение, Конституци-
ята в чл. 18, ал. 4 изброява изчерпателно сто-
панските дейности, в сферата на които държа-
вата със закон може да установи монопол. В
практиката си Конституционният съд е приел и
последователно отстоявал схващането, че из-
брояването в чл. 18, ал. 4 на Конституцията е
изчерпателно и кръгът на предвидените дей-
ности не може да бъде разширяван от законо-
дателната власт (Решение № 2/96 г. по к. д. № 26
от 1995 г., Решение № 33/98 г. по к.д. № 30 от
1998 г. и Решение № 6/2000 г. от по к.д. № 8 от
2000 г.). Според чл. 18, ал. 4 в сферата на изрич-
но предвидените в Конституцията дейности
Народното събрание може със закон да устано-
вява монопол като необходима гаранция за за-
щитата на общия интерес. Извън това обаче
Конституционният съд последователно е обос-
новал разбирането, че установяването на моно-
пол, както и нарушаването на еднаквите прав-
ни условия за стопанска дейност, са конститу-
ционно недопустими.
Разпоредбата на чл. 18, ал. 4 следва да се раз-
глежда като изключение от принципа, устано-
вен в чл. 19, ал. 1 от Конституцията, че иконо-
миката на Република България се основава на
свободната пазарна инициатива. В мотивите на
Решение № 2/96 г. по к.д. № 26 от 1995 г. е посо-
чено, че конституционният законодател (учре-
дителната власт) изисква осигуряване на равни
правни условия за всички субекти на стопанска
дейност и предотвратяване на монополизма.
Доколкото пристанищната дейност и управле-
нието в тази сфера не са изрично посочени в
чл. 18, ал. 4, Конституционният съд, като по-
твърждава практиката си, поддържа, че със
закон не би следвало да може да се създава
монопол по отношение на дейност, която не е
изрично посочена в чл. 18, ал. 4 на Конституци-
ята, каквато безспорно е пристанищната дей-
ност и управлението в сферата на пристанищ-
ната дейност. Дейността на новосъздадения
правен субект Национална компания “Приста-
нища” не е между посочените в чл. 18, ал. 4
дейности. Следователно, доколкото оспорени-
те разпоредби на ЗИДЗМПВВППРБ, с които се
създава раздел VI Национална компания “Прис-
танища”, уреждат монополно положение на но-
восъздаденото държавно предприятие, те са про-
тивоконституционни.
5. Конституционният съд не приема за осно-
вателни посочените в искането твърдения за
лишаване от право на защита на засегнатите от
решенията на държавното предприятие поради
несъответствие на ЗИДЗМПВВППРБ с чл. 117,
ал. 1 и чл. 120 от Конституцията.
Обстоятелството, че актовете на Национал-
ната компания “Пристанища” не са админист-
ративни актове и следователно не могат да бъдат
обжалвани по реда на Закона за администра-
тивното производство, не води до несъответст-
вие с чл. 117, ал. 1 и чл. 120 от Конституцията.
Неоснователно е твърдението на искателите,
че с измененията на закона се засяга правото на
защита, тъй като то би могло да се осъществи
по редовния исков път.
6. В становището на Министерския съвет, в
стенограмите при обсъждането на проекта на
ЗИДЗМПВВППРБ в Народното събрание, а
също така и в протокола от заседанията на
Консултативния съвет по законодателството
към Народното събрание многократно в подк-
репа на модела на управление на пристанищна-
та дейност чрез държавно предприятие се при-
веждат доводи, произтичащи от ангажименти-
те за апроксимация (сближаване) на законода-
телството на Република България с правото на
Европейския съюз. В конкретния случай се
изтъква необходимостта от съобразяване на
българското законодателство с проект за ди-
ректива 2001/0047 на Европейския парламент и
Европейския съвет за пазарен достъп до прис-
танищните услуги.
Днес наднационалното, пряко, незабавно и
хоризонтално действие на правото на ЕС на
територията на страните членки е азбучен прин-
цип, установен в решенията на Европейския съд
на общностите преди повече от четири десети-
летия (Case 26/62, N.V.Agemene Transporten
Expedite Onderneming van Gend en Loos v.
Nederlandse Administratie der Belstingen (1963).
Именно тези характеристики на общностното
право наложиха измененията в Конституцията
на Република България от 2005 г., чрез които се
прехвърлят правомощия на институциите на
Европейския съюз, създава се т. нар. “отворе-
на” държавност като предпоставка за действи-
ето на правото на Европейския съюз на терито-
рията на страните членки и Република Бълга-