Държавен вестник, бр. 91, 2016 г., стр. 41

БРОЙ  91	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  41  
1) оспореният подзаконов нормативен акт е 
издаден в рамките на законовата делегация 
на чл. 221, ал. 1 ЗЛПХМ; 2) разпоредбите на 
чл. 47а и 47б от наредбата съответстват на 
определението по § 1, т. 7 от ПЗР на същия 
нормативен акт; 3) неоснователно се поддър­
жа, че оспорената редакция на чл. 46, ал. 3 
в частта относно думите „магистър-фарма­
цевт“ е незаконосъобразна, защото съгласно 
чл. 220, ал. 1 и 3 ЗЛПХМ единствено магис­
тър-фармацевт може да извършва дейностите, 
свързани с отпускане на лекарствен продукт 
по лекарско предписание; 4) дейностите по 
проверка на здравноосигурителния статус на 
лицата и по въвеждане на данните от рецеп­
турната бланка или протокола в електронна 
база данни, предвидени в текстовете на чл. 47а 
и 47б от наредбата, не могат да се отделят 
като самостоятелна дейност, различна от тази 
по отпускането на лекарствени продукти; 5) 
неоснователно се поддържа, че предвиденото 
участие на Българския фармацевтичен съюз 
в определянето на изискванията към софту­
ерната база данни, обработваща рецептите 
и протоколите, е незаконосъобразно, защото 
това участие не се предвижда за първи път с 
разпоредбата на чл. 47б, ал. 1 от наредбата; 6) 
изискването за средна продължителност на 
времето за обработка на рецептурна бланка 
или протокол е оправдано с повишаване на 
качеството на обслужване на пациентите; 7) 
определението по § 1, т. 7 от ПЗР на наредбата 
се отнася за всички лекарства, отпускани по 
лекарско предписание, поради което нормата 
не е дискриминационна. Иска се отхвърляне 
на жалбата. Прави се възражение за преко­
мерност на претендираните от насрещната 
страна разноски за адвокатски хонорар. 
Представителят на Върховната админи­
стративна прокуратура дава заключение за 
основателност на жалбата в подробно стано­
вище по съществото на делото.
Върховният административен съд, състав 
на осмо отделение, като обсъди предпос­
тавките за допустимост на оспорването на 
разпоредби на подзаконов нормативен акт, 
съобрази становищата на страните по съще­
ството на спора и провери законосъобраз­
ността на оспорения административен акт в 
обжалваната му част, на основание чл. 196 във 
връзка с чл. 168 АПК на всички основания 
по чл. 146 АПК намира жалбата процесуал­
но допустима, а по същество – основателна, 
поради следното:
1. По допустимостта на жалбата: 
Върховният административен съд счита 
жалбата за допустима – подадена е от над­
лежна страна и срещу подзаконов нормативен 
акт, чието оспорване не е ограничено със срок. 
Процесуалните предпоставки, при кои­
то е допустимо оспорването на подзаконов 
нормативен акт, са определени в чл. 185,
на лекарствени продукти по чл. 262, ал. 6, 
т. 1 и 2 от Закона за лекарствените продук­
ти в хуманната медицина, на медицински 
изделия и на диетични храни за специални 
медицински цели, както и на лекарствени 
продукти за здравни дейности по чл. 82, ал. 2, 
т. 3 от Закона за здравето (Загл. изм. – ДВ, 
бр. 67 от 2011 г.; изм. и доп., бр. 48 от 2014 г.; 
доп., бр. 62 от 2015 г., в сила от 14.08.2015 г.). 
Косвено доказателство за приемане на тези 
разпоредби извън законовата делегация по 
чл. 221, ал. 1 е приемането на текстове със 
същото съдържание в издадените на основание 
чл. 45, ал. 15 ЗЗО Условия и ред за сключване 
на индивидуални договори за заплащане на 
лекарствени продукти по чл. 262, ал. 1, т. 6 
ЗЛПХМ (ДВ, бр. 30 от 1.04.2014 г.);
2.2. разпоредбата на чл. 46, ал. 3 поставя 
в неравностойно положение търговците на 
дребно на лекарствени продукти, заплащани 
от НЗОК, и останалите такива, отпускани по 
лекарско предписание; 
2.3. въведеното изискване единствено ма­
гистър-фармацевт да проверява здравноосигу­
рителния статус на пациентите е обществено 
неоправдано, единственият му ефект е затруд­
няване на работата на магистър-фармацевтите, 
натоварвайки ги с несвойствени функции, и то 
свързани единствено с предмета на договора 
между търговеца на дребно и НЗОК;
2.4. няма логично обяснение, нито мотиви 
предвидената в чл. 47б, ал. 3, 4 и 5 от наредбата 
връзка между времето за обработка на една 
рецептурна бланка и правилното отпускане 
на лекарствени продукти, и то само за една 
категория лекарствени продукти. Промяната 
не е извършена след оценка на въздействи­
ето на новата регулация върху уредените 
обществени отношения. Разпоредбата е и 
неясна (противоречие с чл. 9, ал. 1 ЗНА), 
защото не съдържа механизъм на предвиде­
ното изчисление на времето за обработка на 
рецептурните бланки; 
2.5. съдържащата се в § 1, т. 7 дефиниция е 
дискриминационна по отношение на отпуска­
нето на лекарствени продукти, реимбурсирани 
от Здравната каса;
3) нарушена е конституционната норма на 
чл. 19, ал. 2, защото оспорените разпоредби не 
създават равни условия за стопанска дейност 
и ограничават свободната стопанска инициа­
тива, което е констатирано с Решение № 1556 
от 17.12.2014 г. по преписка КЗК-1048/2014 г. 
на Комисията за защита на конкуренцията. 
Иска се отмяна на посочените нормативни 
разпоредби и присъждане на направените по 
делото разноски. 
Ответникът по жалбата – министърът на 
здравеопазването на Република България, 
чрез юрк. Денчева оспорва жалбата по съоб­
ражения в писмена защита. Поддържа, че: