Държавен вестник, бр. 95, 2018 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
без каквито и да било изключения, трябва да 
бъде разгледано и от Върховния касационен 
съд.“ В Решение № 4 от 16.06.2009 г. по к. д. 
№ 4/2009 г. Конституционният съд приема, че 
функционирането на съдебните инстанции се 
урежда в устройствените, процесуалните и дру-
ги закони, съдържащи процесуални правила. 
Конституционните съдии достигат до извода, 
че „…с решението си ГПК да предвиди селек-
ция на обжалваните дела пред ВКС, като се 
въведе факултативен достъп за обжалване, не 
е противоконституционен. И това е така, тъй 
като в действащия процесуален кодекс достъпът 
до две инстанции пред съд не е ограничен.“
Видно от мотивите на законодателя, проме-
ните в уредбата на касационното обжалване са 
предприети с цел усъвършенстване и намиране 
на по-добър баланс и по-силна функционална 
връзка между несъдебната функция на ВКС 
по чл. 124 от Конституцията по унифициране 
на съдебната практика и правораздавателната 
му функция по конкретно гражданско дело. В 
процесуалната теория промените в уредбата 
на основанията за допускане на касационното 
обжалване също се възприемат като израз на 
необходимия баланс между възложените с 
чл. 124 и 119 от Конституцията функции на 
ВКС по уеднаквяване на правоприлагането и 
правораздавателните му правомощия.
Разпоредбата, за обявяването на чиято про-
тивоконституционност Конституционният съд 
е сезиран, съдържа процесуалноправна норма, 
която урежда предпоставките за допускане до 
касационно обжалване на въззивните решения 
и определения. Тя дава нова, допълнителна 
посока в развитието на селективния модел на 
касационната фаза от исковото производство. 
Целта е да се разшири приложното поле на 
касационното обжалване на въззивните актове 
по чл. 280, ал. 1 ГПК чрез формулиране на 
нови, допълнителни предпоставки за достъп до 
касация, с което да се отговори на нуждата от 
баланс между двете функции в дейността на 
върховната инстанция – несъдебната и право-
раздавателната. Главна задача на разпоредбата 
на чл. 280, ал. 2 ГПК е да се предотврати 
влизането в сила на въззивни решения и оп-
ределения, които са нищожни, недопустими 
или неправилни, като по този начин чрез 
защитата на частния интерес се защитава и 
общественият интерес от законосъобразно, 
предвидимо и справедливо правораздаване. 
Новата ал. 2 на чл. 280 ГПК регламентира 
вероятната нищожност или недопустимост на 
решението, както и очевидната му неправил-
ност, като самостоятелни предпоставки за 
допускане до касация „независимо от пред-
поставките по ал. 1“. Тяхното приложно поле 
се проявява напълно независимо от предпос-
тавките по чл. 280, ал. 1 ГПК. В процесуал-
ната доктрина новите основания за достъп до 
касационен контрол по чл. 280, ал. 2 ГПК се 
определят като „самостоятелни“, различни от 
тези по първата алинея на текста, със същест-
вени отлики в приложното им поле. Същото 
се възприема и от съдебната практика, която 
ги определя като самостоятелни предпоставки 
за достъп до касационен контрол, които са 
независими и следва да бъдат разграничени 
от тези по чл. 280, ал. 1 ГПК.
Чрез изричната уредба на „очевидната 
неправилност“ като предпоставка за селек-
ция на касационните жалби законодателят 
е предоставил допълнителна възможност на 
касатора за облекчаване на достъпа до каса-
ционен контрол. Очевидната неправилност на 
въззивното решение/определение е условие 
то да се допусне до касационно обжалване, 
без това да е обусловено от формулиране от 
страна на касатора на правен въпрос според 
изискванията на някоя от хипотезите, пред-
видени в чл. 280, ал. 1 ГПК. В приложното 
поле на новата предпоставка „очевидна 
неправилност“ от разпоредбата на чл. 280, 
ал. 2 ГПК законодателят е включил всички 
пороци на решението, обуславящи неговата 
неправилност. Неправилни са въззивните 
решения, когато са засегнати от порок, който 
може да бъде подведен под някое от трите 
основания за касационно обжалване, форму-
лирани в чл. 281, т. 3 ГПК – „нарушение на 
материалния закон, съществено нарушение 
на съдопроизводствените правила или нео-
боснованост“.
Основният довод на вносителите, с който 
обосновават противоречие на оспорената раз-
поредба с Конституцията, е, че предпоставката 
„очевидна неправилност“ на решението не е 
дефинирана от законодателя и въвежда неясен, 
неизясним, бланкетно формулиран критерий 
за допускане на касационното обжалване, 
чието съдържание не може да бъде изяснено 
по тълкувателен път.
Не може да бъде споделен доводът, че пред-
поставката „очевидна неправилност“ е неясна 
и особено – че е неизяснима. За правната 
теория и съдебната практика основанието 
„неправилност“ на съдебното решение/опре-
деление има ясно и утвърдено съдържание. 
Всяко едно от регламентираните в чл. 281, 
т. 3 ГПК основания за касационно обжалване 
и отмяна на решението като неправилно има 
своя утвърден точен и ясен смисъл. В чл. 281, 
т. 3 ГПК неправилността е определена изчер-
пателно чрез три основания за обжалване и 
отмяна, всяко от които също има бланкетен 
характер. Конкретното съдържание на всяко от 
тях е извлечено по тълкувателен път. Правната 
теория и съдебната практика по безспорен и 
несъмнен начин са изяснили всяко от трите 
правни понятия, обозначаващи основанията 
за обжалване и отмяна на решението като 
неправилно – „нарушение на материалния 
закон“, „съществено нарушение на съдопро-
изводствените правила“ и „необоснованост“. 
С добавянето на определението „очевидна“ 
към определяемото „неправилност“ зако-