Държавен вестник, бр. 62, 2020 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  62
констатации и правните изводи на съда. Иден-
тична по съдържание е уредбата на чл. 172а, 
ал. 2 АПК, според която към решението на 
административния съд се излагат мотиви, в 
които се посочват становищата на страните, 
фактите по делото и правните изводи на съда. 
Законодателят може да избере и друг подход, 
посредством който да облекчи изискването 
за мотивиране на съдебните актове, стига 
да не излиза извън конституционната рамка, 
изискваща волята на съда да се основава 
на ясни съображения. Примери за това са 
налице и в действащото процесуално законо-
дателство – като признатата от чл. 272 ГПК 
възможност въззивният съд да мотивира ре-
шението си, с което потвърждава решението 
на първата инстанция, чрез препращане към 
нейните мотиви; решението при признание 
на иска, чието мотивиране се състои в по-
сочване, че то се основава на направеното 
от ответника признание (чл. 237, ал. 2 ГПК); 
неприсъственото решение, за което изрично е 
предвидено, че не се мотивира по същество, 
а е достатъчно да се укаже, че се основава 
на предпоставките за постановяване на та-
кова решение, т.е. на пасивното процесуално 
поведение на страната или страните (чл. 239, 
ал. 2 ГПК).
Предвид изложеното по-горе, изискването 
за мотивиране на актовете на съдилищата спо-
ред смисъла на тълкуваната конституционна 
разпоредба се отнася до всички актове, вкл. 
тези по движение на делото – определения 
и разпореждания. Последните обективират 
произнасяне по редица процесуални въпроси, 
засягащи правата и интересите на страните, 
поради което от гледна точка на Основния 
закон е необходимо да са известни правните 
съображения на съда за тяхното постановяване. 
Това не включва изискване във всички случаи 
да се излагат подробни мотиви, съдържащи 
фактически констатации и правни изводи, 
доколкото този формален подход невинаги 
е необходим за постигане на изискването за 
яснота и известност на причините за издаване 
на акта (в този смисъл са и цитираните по-горе 
изказвания при приемане на текста на чл. 121, 
ал. 4 от Конституцията, а сходна е и прак-
тиката на ЕСПЧ, според която изискването 
„справедлив съдебен процес“ е изпълнено, ако 
има „достатъчно гаранции…, за да се избегне 
риск от произвол и да се даде възможност на 
подсъдимия да разбере причините за осъжда-
нето си“ – Taxquet v Belgium 2010-І; 54 EHRR 
933 GC). Разпоредбата на чл. 254, ал. 1 ГПК 
например не изисква мотивиране на всички 
определения и разпореждания на гражданския 
съд, а само на тези, с които съдът се произ-
нася по противоречащи искания на страните 
(т.е. при наличие на спор) или с които се 
отхвърлят направените, при което исканията 
на страните и обстоятелствата по делото във 
връзка с тях се посочват в мотивите само 
при необходимост, предоставена на прецен-
ката на съда. Конституционно допустимо е 
и законодателят, отчитайки особеностите на 
съответния вид съдопроизводство, да установи 
общо, бланкетно изискване за мотивиране на 
определени съдебни актове, като предостави 
на правоприложителя в лицето на съда изпъл-
ването му с определено съдържание така, че 
да се изпълни изискването на Основния закон 
за яснота и известност относно поставените в 
основата на акта съображения. Впрочем този 
подход е познат в действащото законодател-
ство – например разпоредбата на чл. 34 НПК 
задължава актовете на наказателния съд да 
бъдат мотивирани, без да поставя изисквания 
за конкретно съдържание на мотивите. Нещо 
повече – конституционно допустимо е мотиви 
изобщо да не бъдат излагани, ако с оглед спе-
цификите на съответното производство или 
на конкретните обстоятелства такива не са 
необходими, за да обяснят произнасянето на 
съда – какъвто е например случаят, когато 
съдът издава разпореждане, обективиращо 
указания за представяне на необходими 
според закона приложения към искането на 
страната (препис, пълномощно, доказателство 
за платена държавна такса и пр.). Типичен 
пример в посочения смисъл е и заповедта 
за изпълнение по чл. 411 ГПК, издавана въз 
основа на заявление, без съдът да проверява 
основанието на предявеното вземане, тъй 
като целта на заповедното производство е 
снабдяване на кредитора с изпълнително ос-
нование, въз основа на което да пристъпи към 
принудително реализиране на претенцията 
си „в хипотеза на презумптивно безспорни 
вземания“ (Решение № 12 от 2.10.2012 г. по 
к.д. № 4/2012 г.), а не установяване на взе-
мането със сила на пресъдено нещо, което 
се извършва в исковия процес при наличие 
на правен спор. По тези причини законода-
телят не е установил изискване за мотиви-
ране на заповедта за изпълнение, което не 
е необходимо предвид специфичната цел на 
производството, в което се издава този акт. 
Посочените примери илюстрират само някои 
конституционно допустими изключения от 
правилото, което следва от разпоредбата на 
чл. 121, ал. 4 от Конституцията, а именно, че 
съдът е длъжен да мотивира (т.е. да обясни) 
акта си по начина и във формата, предписани 
от съответния процесуален закон.
Казаното позволява да се направи извод, че 
конституционното изискване за мотивиране на 
съдебните актове ще е изпълнено, когато са