Държавен вестник, бр. 101, 2020 г., стр. 13

БРОЙ  101	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
е ценност от най-висш конституционен по-
рядък. Намесата на държавата в тази сфера 
не е изключена и един от начините за това 
е чрез законово предвидения достъп на 
полицията и органите за сигурност до дан- 
ните за трафика на електронни съобщения. 
Посоченото с оспорения нормен комплекс 
натрупване на половингодишна база данни от 
комуникационен трафик (чл. 251б, ал. 1, т. 6 
ЗЕС) и възможен достъп до него в рамките 
на същия срок, макар и само за един вид 
данни – относно административните адреси 
на клетки на мобилна наземна електронна 
съобщителна мрежа, от които е генерирано 
или в които е терминирано повикване, поз-
волява да се придобие информация за трай-
ните, обичайните, инцидентните прояви на 
конкретното лице, а също и систематизиране 
по различни критерии на местата, които то 
посещава трайно, често, рядко или инцидент-
но. Проследяването на данните, които са не-
обходими за установяване на идентификатор 
на ползваните клетки за един продължителен 
период от шест месеца, дава възможност за 
получилия информацията да формира пред-
става за личните предпочитания на индивида, 
дори за неговите склонности, увлечения и 
слабости, което е обективна предпоставка за 
съставянето на достатъчно подробен и ясен 
профил на личността не само без нейното 
изрично съгласие, но и без тя изобщо да 
има представа или дори да подозира, че това 
се случва в действителност (в този смисъл 
Решение № 2 от 2015 г. по к.д. № 8/2014 г.). 
Прекият и незабавен достъп до данните от 
комуникационен трафик по чл. 251б, ал. 1, 
т. 6 ЗЕС, дори да не разкрива съдържани-
ето на комуникацията, представлява съ-
ществена намеса в неприкосновеността на 
личния живот, тъй като дава възможност 
за профилиране на засегнатото лице чрез 
систематизиране на данни за шест месеца, 
свързани с навиците му.
Тъй като частната сфера на индивида и 
публичната сфера на обществото не са абсо-
лютно независими (Решение № 4 от 2006 г. 
по к.д. № 11/2005 г.), е необходимо да се 
припомни, че само по себе си събирането и 
запазването на данни от телекомуникационен 
трафик не представлява дейност, забранена 
от Конституцията, или такава, която пона-
чало следва да бъде отречена (Решение № 2 
от 2015 г. по к.д. № 8/2014 г.). 
Като установява каталога на основните 
права, Конституцията държи сметка, че 
правата на отделния човек „влизат в съпри-
косновение“ с правата на други индивиди. 
Утвърдено положение в съвременния консти-
туционализъм, вкл. и българския, е, че не се 
допуска упражняването на основни права, ако 
то накърнява правата и законните интереси 
на другите (чл. 57, ал. 2 от Конституцията). 
Противопоставянето „индивид – общество“, 
възприето в Основния закон, е в полза на 
принадлежността и зависимостта на от-
делната личност от обществото. Тъй като 
човекът е социално същество и неговото 
проявление намира израз именно в социу-
ма, то и претенцията за зачитане на личния 
живот автоматично се редуцира до степента, 
в която индивидът сам постави личния си 
живот в контакт с обществения живот или 
в тясна връзка с други конституционно за-
щитени интереси.
В своята практика Конституционният 
съд последователно поддържа, че правото 
на неприкосновеност на личния живот не е 
абсолютно (Решение № 1 от 1998 г. по к.д. 
№ 17/1997 г.; Решение № 13 от 2012 г. по к.д. 
№ 6/2012 г.; Решение № 2 от 2015 г. по к.д. 
№ 8/2014 г. и др.) и може да бъде ограниче-
но по начин, съразмерен с обстоятелствата. 
Източник на такива ограничения могат да 
са основните права на другите и защитените 
от Конституцията блага. Конституционният 
съд подчертава в Решение № 8 от 2019 г., 
че „правото на неприкосновеност на лич-
ния живот не е абсолютно и може, но само 
при спазване на изискванията на чл. 8 от 
Конвенцията за защита правата на човека и 
основните свободи, да бъде ограничавано със 
закон, да преследва една или повече леги-
тимни цели и което е съществено – ограни-
чаването да е необходимо в демократичното 
общество. КЗПЧОС предвижда в чл. 8, ал. 2 
изчерпателен списък на целите, легитими-
ращи ограничаването на това право, като 
посочва inter аliа защитата на правата и 
свободите на другите. Хартата на основните 
права на Европейския съюз е формулирана 
по-отворено и допуска ограничаване за цели 
от общ интерес, признати от ЕС, или ако 
ограниченията отговарят на необходимостта 
да се защитят правата и свободите на други 
хора при спазване на принципа на пропор-
ционалност (чл. 52 (1) ХОПЕС)“.
По настоящото дело целта на въведеното 
ограничение на правото на неприкосновеност 
на личния живот се установява чрез анализ 
на нормативната уредба в Закона за здравето, 
към която препраща оспорената норма на 
чл. 251б, ал. 2, изречение трето ЗЕС.
В чл. 61 ЗЗ се дефинират няколко катего-
рии лица, които подлежат на задължителна 
изолация и/или болнично лечение. Алинея 
1 на чл. 61 ЗЗ предвижда задължителна 
изолация и/или болнично лечение на зара-
зоносители и болни от изрично посочените