Държавен вестник, бр. 101, 2020 г., стр. 15

БРОЙ  101	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15  
на демократичния законодателен процес да 
защити балансирано правата и свободите на 
всеки член на обществото (Решение № 7 от 
2019 г. по к.д. № 7/2019 г.). Конституцион-
ният съд в своята практика подчертава, че 
водещ момент в балансирането на влизащи в 
конфликт основни права според утвърденото 
от Основния закон, както и в практиката 
на Конституционния съд, на ЕСПЧ и на 
СЕС, е „началото на еднакво уважение на 
основните права“.
Методът на балансиране като способ за 
разрешаване на колизия между отделни-
те основни права осигурява, че всеки от 
сблъскващите се интереси ще бъде признат 
на собствено основание. Чрез него правото е 
в състояние обосновано да следва промяната 
на икономическите и социалните потреб- 
ности и да гарантира минимални ограниче-
ния в цялостната система от ценности, на 
които се опират основните права (Решение 
№ 8 от 2019 г. по к.д. № 4/2019 г.). Пропор-
ционалността и балансирането представляват 
единство – последната и най-съществена фаза 
от теста за пропорционалност, като анали-
тична съдебна процедура е балансирането 
в собствения смисъл. 
Когато държавите предприемат законо-
дателни мерки, за да ограничат обхвата на 
правата, следва да отчитат, че всяко ограниче-
ние трябва да е съобразено със същността на 
основните права и свободи и да представлява 
необходима, подходяща и пропорционална 
мярка в рамките на демократичното обще-
ство, за да гарантира националната сигур-
ност, отбраната, обществената безопасност 
и предотвратяването, разследването, разкри-
ването или наказателното преследване на 
престъпления или изпълнение на наложени 
наказания, включително предпазването от 
и предотвратяването на заплахи за общест-
вената сигурност или други важни цели от 
широк обществен интерес за Съюза или за 
държавите членки, и по-специално важен 
икономически или финансов интерес на 
Съюза или на държава членка, включително 
паричните, бюджетните и данъчните въпроси, 
общественото здраве, социалната сигурност 
(арг. от чл. 23 на Регламент (ЕС) 2016/679 на 
Европейския парламент и на Съвета от 27 
април 2016 г. относно защитата на физиче-
ските лица във връзка с обработването на 
лични данни и относно свободното движение 
на такива данни и за отмяна на Директива 
95/46/ЕО). Защитата на основното право на 
неприкосновеност на личния живот изисква 
ограниченията за защита на личните данни 
да се въвеждат в границите на строго не-
обходимото.
В Конституцията принципът на пропор-
ционалността в контекста на ограничаването 
на основните права не е изрично прогласен, 
но се съдържа имплицитно в редица правни 
конструкции. Този принцип има широко 
приложение в съвременната правова държава 
и доминиращо значение за контрола върху 
публичната власт, осъществяван с мащаба на 
основните права. Прилага се като решаващ 
критерий за вида и обхвата на конституционно 
допустимите ограничения със закон, както и 
за определянето на конкретни граници при 
упражняване на основни права.
За законодателството принципът на про-
порционалност е утвърден като необходим 
ориентир и мяра за съразмерност, когато се 
отнася за ограничаване на основни права. 
Постулатът за съразмерност присъства осе-
заемо в практиката на българския Консти-
туционен съд с последователно развивано 
съдържание като мерило за границите на 
търпима намеса на държавата в простран-
ството на основните права (Решение № 20 
от 1998 г. по к.д. № 16/1998 г., Решение № 1 
от 2002 г. по к.д. № 17/2001 г., Решение № 15 
от 2010 г. по к.д. № 9/2010 г., Решение № 2 
от 2011 г. по к.д. № 2/2011 г., Решение № 14 
от 2014 г. по к.д. № 12/2014 г., Решение № 2 
от 2015 г. по к.д. № 8/2014 г., Решение № 7 
от 2019 г. по к.д. № 7/2019 г. и др.).
Възможността органите на МВР да имат 
достъп до трафични данни за местонахож-
дение, събирани общо и неизбирателно за 
период от шест месеца, относима и към 
оспорената разпоредба на чл. 251б, ал. 2, 
изречение трето ЗЕС във връзка с чл. 61 
ЗЗ, се явява несъразмерна в контекста на 
обществените отношения, които регулира. 
Те по дефиниция са свързани с определен и 
ограничен период от време, който в общи-
те случаи е значително по-кратък от общо 
предвидения шестмесечен срок, а именно: 
докато трае задължителната изолация и/
или лечението на съответното лице (а тя 
се определя от различни здравни органи, 
извършили диагностициране и предписали 
съответен режим и лечение). В обсъжданата 
хипотеза, отнасяща се до инфекциозните бо-
лести и общественото здраве, за нуждите на 
принудителното „довеждане“ на отклонилите 
се от задължителна изолация или лечение 
достъпът до данните на тези лица не следва 
да се обвързва с общия срок от шест месеца, 
а да се допуска само за времето от момен-
та на налагане на болничното лечение и/
или задължителната изолация занапред до 
момента на отпадане необходимостта от 
задължителна изолация, съответно до изле-
куване на болния, въз основа на представена 
от здравните органи надеждна, но в същото