Държавен вестник, бр. 93, 2025 г., стр. 9

БРОЙ  93	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
според нас означава не само въпросът за 
конституционосъобразността на приложимия 
закон да има ефект за „разрешаването на 
правния спор, по повод на който е сезиран 
Конституционният съд“, защото това неми­
нуемо би стеснило обхвата на сезирането до 
материалноправни норми и само в съдеб­
ните производства, които се определят като 
спорни. В понятието „закон, приложим по 
конкретното дело“ може да се обхване всеки 
закон, който е приложим и в хода на про­
изводството, за процесуалните гаранции за 
правата на участниците при неговото проти­
чане и приключване, с оглед отстояването на 
върховенството на Конституцията. Предвид 
това предмет на оспорване по чл. 150, ал. 2 
от Конституцията може да бъде всеки закон, 
който е приложим с оглед на производството 
пред сезиращия съд, а не само за разреша­
ването на правния спор.
Намираме за необходимо да откроим 
този нюанс, защото „[р]ешаващо значение 
за сезирането има преценката на съда, с 
което на конституционно ниво се въвежда 
предварителен филтър за упражняване на пре­
доставеното от конституционния законодател 
правомощие по чл. 150, ал. 2. С новата редак­
ция на обсъжданата разпоредба се разширява 
кръгът от сезиращи субекти, като се запазва 
ограничената сезираща компетентност по 
чл. 150, ал. 2 от Конституцията, с която до 
изменението от 2023 г. в Основния закон раз­
полагаха съставите на Върховния касационен 
съд и на Върховния административен съд“ 
(Решение № 13 от 2024 г. по к.д. № 1/2024 г.). 
Приема се също, че „когато съд упражня­
ва това ново конституционно правомощие, 
трябва да следва установената практика на 
Конституционния съд относно допустимостта 
на исканията, внесени от състави на Вър­
ховния касационен съд или на Върховния 
административен съд“ (Определение № 2 от 
2024 г. по к.д. № 8/2024 г.). Искането може да 
е направено например: с оглед разрешаване­
то на конкретен правен спор (Определение 
от 29.03.2014 г. по к.д. № 4/2014 г.); поради 
„липсата на средство за обжалване“ на ви­
зираните в разпоредбата актове (Определе­
ние от 28.06.2016 г. по к.д. № 7/2016 г.) и др. 
Оспорената законова разпоредба трябва да 
е релевантна към решаването на висящия 
съдебен спор, както е прието в Определение 
от 17.09.2019 г. по к.д. № 9/2019 г. „Прецен­
ката на сезиращия по реда на чл. 150, ал. 2 
от Конституцията съд относно приложимото 
право е в обхвата на отсъждане от Консти­
туционния съд, доколкото пряко се отнася 
към решаването на преюдициалния въпрос 
за неговата юрисдикция“ (Определение № 2 
от 2021 г. по к.д. № 15/2021 г.).
Наред с горното считаме, че е необходимо 
да се открои разликата между приложим 
(който се прилага) и относим (свързан) 
закон. В конкретния случай по настоящо­
то конституционно дело тя се проявява в 
обстоятелството, че оспорената разпоредба 
на чл. 396, ал. 1, изречение първо от Закона 
за съдебната власт е относима към производ­
ството по делото, доколкото жалбоподателят в 
производството пред сезиращия съд е вписан 
в списъка на вещите лица. Тя обаче сама по 
себе си не може да намери приложение към 
производството пред сезиращия съд, защото 
назначаването на вещите лица, както е прието 
и в определението за отклоняване на иска­
нето по настоящото конституционно дело, се 
урежда от съответните процесуални закони. 
Оспорената уредба в ЗСВ само насочва, при 
това незадължително, към съответния списък 
на специалисти, утвърдени за вещи лица. С 
оглед на това сезиращият съд не е изпълнил 
задължението си да определи приложимия 
в случая закон. В този смисъл изводите на 
последния, че „[л]ипсата на критерии за огра­
ничаване на дискрецията на съда по чл. 396, 
ал. 1, изр. 1 ЗСВ представлява заплаха за 
обективното и безпристрастно осъществяване 
на функциите му, а тя от своя страна създава 
предпоставки за неравнопоставеност на стра­
ните, в ущърб на доверието в съда и в проти­
воречие с чл. 121, ал. 1 КРБ“ са обосновани с
„[п]отенциалният конфликт с Конституцията 
възниква не защото съдията избира вещото 
лице, а защото законът не съдържа никакъв 
ориентир за този избор (ротация, мотивиране, 
контрол)“. Последното обаче не държи сметка 
за това, че именно защото назначаването на 
вещи лица по конкретни дела се урежда от 
съответните процесуални закони, оспорената 
уредба в устройствения Закон за съдебната 
власт, макар и относима, няма как да бъде 
приложена сама за себе си.
Не на последно място следва да се подчер­
тае, че сезиращият съд сочи за потенциален 
конфликт с Конституцията. В Определение 
№ 2 от 2024 г. по к.д. № 8/2024 г. е прието, 
че „за да е допустимо искане за упражняване 
на възприетата в Конституцията специфична 
форма на инцидентен контрол за конститу­
ционосъобразност, следва да бъде обосновано 
не от съмнение за противоконституционност, 
а да се основава на достигнатата убеденост 
на съда, изразена чрез приведени доводи“.
Конституционни съдии:
Галина Тонева
Невин Фети
6130