Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 17

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
В искането на президента се твърди, че 
разпоредбите на АПК, уреждащи новите так-
си за касационното производство пред ВАС, 
противоречат на принципите на правовата 
държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията) поради 
това, че тези такси са уредени в закон, докато 
всички останали – в подзаконови нормативни 
актове. Конституционният съд в своята прак-
тика приема, че „Таксите, които се заплащат 
срещу определена услуга, са частни държавни 
и общински вземания. Съгласно чл. 60, ал. 1 
от Конституцията те само се установяват със 
закон. Това означава, че законът е, който 
въвежда таксата. Той посочва за какво, за 
какви действия и услуги и кому следва да се 
плаща. Не може законодателят да делегира 
това свое право на Министерския съвет. Няма 
пречка обаче Народното събрание, като е 
определило (въвело) една такса, която не е 
публично държавно или общинско взема-
не, да предостави на изпълнителната власт 
определянето на нейния размер“ (Решение 
№ 10 от 2003 г. по к. д. № 12/2003 г.). Това 
конституционно разрешение намира своя 
обосновка в динамиката на обществения и 
стопанския живот, която налага понякога 
чести и многократни промени в размера на 
таксите. Разпоредбата на чл. 1 от Закона за 
държавните такси (ЗДТ) изрично предвижда, 
че органите на съдебната власт събират дър-
жавни такси в размери, определени с тарифи, 
одобрени от Министерския съвет, и постъпват 
в държавния бюджет, освен ако със закон е 
предвидено друго. Нормотворецът не за първи 
път урежда такси, събирани в администра-
тивното производство, в закон. Това вече е 
сторил в чл. 27, ал. 6 от Закона за управление 
на средствата от Европейските структурни и 
инвестиционни фондове (ЗУСЕСИФ) (обн., ДВ, 
бр. 101 от 2015 г.; посл. изм., бр. 2 от 2018 г.).
Конституционно предвидената възможност 
законодателят да предостави определянето на 
размера на таксите на изпълнителната власт 
не препятства него самия в закон да определя 
и размера на дължимите такси. 
Действително, както се твърди в искането, 
към настоящия момент таксите, събирани в 
административното съдебно производство, се 
уреждат в няколко, и то различни по степен, 
нормативни актове. В АПК законодателят е 
уредил таксите за касационно обжалване по 
административните производства. С Тарифа 
№ 1 към ЗДТ за таксите, събирани от съди-
лищата, прокуратурата, следствените служби 
и Министерството на правосъдието, остава да 
се определя размерът на таксите за първоин-
станционните производства. Тарифа за таксите, 
които се събират за производствата по глава 
двадесет и седма от Закона за обществените 
поръчки (обн., ДВ, бр. 28 от 2016 г.; посл. изм. 
и доп., бр. 107 от 2018 г.), и Тарифа за таксите, 
които се събират в производствата по глава 
шеста от Закона за концесиите (ДВ, бр. 70 от 
2018 г.), регламентират таксите, които се вна-
сят за производствата пред ВАС. В ЗУСЕСИФ 
се уреждат таксите за административното 
обжалване по същия закон. Разпокъсаността 
на правната уредба на държавните такси в 
административното производство създава за-
труднения на гражданите и организациите, но 
това само по себе си не води до накърняване 
на правната сигурност на гражданите и не 
засяга техни конституционни права.
Поради това Конституционният съд не 
намира, че уредбата на таксите за касационно 
производство по административни дела в закон 
противоречи на чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
4.3. По исканията за установяване на про-
тивоконституционност на разпоредбите на 
чл. 227а АПК; чл. 235а АПК; чл. 242а АПК; 
чл. 161, ал. 4 ДОПК
При проведеното гласуване не се постигна 
изискуемото по чл. 151, ал. 1 от Конституцията 
и чл. 15, ал. 2 от Закона за Конституционен съд 
мнозинство от гласовете на повече от полови-
ната съдии от състава на Съда, поради което 
исканията в тази им част бяха отхвърлени.
4.3.1. Според съдиите Георги Ангелов, 
Константин Пенчев, Филип Димитров, Таня 
Райковска, Павлина Панова и Атанас Семов 
искането е основателно и следва да бъде 
уважено по следните съображения:
Държавната такса е финансово плащане 
със задължителен характер, което се нала-
га едностранно от държавата. Държавната 
такса съставлява публично вземане. Тя има 
доброволен характер – тъй като от правния 
субект зависи дали ще я заплати, и възмезден 
характер – тъй като се заплаща срещу полу-
чаване на услуга. Всяко плащане на предви-
дена държавна такса за започване на съдебна 
процедура или за подаване на жалба срещу 
постановен съдебен акт би могло да служи за 
постигане на две поначало законосъобразни 
цели – разтоварване на съдилищата – в случая 
ВАС (в името на постигане на друга – по-висша 
ценност), и частично покриване на разходите 
за осъществяване на правосъдието. За да се 
произнесе по въпроса за конституционосъо-
бразност с чл. 56 и чл. 117, ал. 1 от Основния 
закон на ограничението, въведено с измене-
нията на АПК, Конституционният съд следва 
да подложи на проверка съответствието му с 
принципа на пропорционалността (Решение 
№ 20 от 1998 г. по к. д. № 16/1998 г.).
Правото на защита не е абсолютно (Ре-
шение № 1 от 2012 г. по к. д. № 10/2011 г.). 
То подлежи на ограничаване и в частност 
има такива проявления, които се отнасят до 
условията за допустимост на жалба, които по 
естеството си се нуждаят от държавно регу-
лиране, като държавата притежава известна 
свобода на преценка в това отношение. Тези 
ограничения обаче не трябва да стесняват и