Държавен вестник, бр. 112, 2004 г., стр. 24

С Т Р .  24
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  112
Претендираната в искането противоконсти-
туционност се обосновава единствено чрез про-
тиворечие с чл. 122, ал. 1 от Конституцията.
Втората алинея на този конституционен текст
обаче повелява, че “редът за упражняване пра-
вото на защита се определя със закон”. И след
посочените промени относно материята за граж-
данския ищец НПК съдържа гаранции за защи-
та правата на пострадалия още на досъдебното
производство и възможности той да реализира
своите претенции по отношение претърпените
от престъплението вреди, като: задължение на
органите на досъдебното производство да му
разяснят, че има право да предяви граждански
иск в съдебното производство (чл. 156, ал. 1
НПК); по негово искане или по искане на проку-
рора (в случаите по чл. 47 НПК) в досъдебното
производство първоинстанционният съд да взе-
ме мерки за обезпечаване на иска по реда на
ГПК (чл. 156, ал. 2 и 3 НПК); да обжалва поста-
новлението на прокурора за прекратяване на
наказателното производство (чл. 237, ал. 3 НПК).
Конституционният съд счита, че чрез обсъж-
даните в този пункт промени в НПК е намерен
баланс между правата на пострадалия и възмож-
ността му да реализира претенциите си относно
претърпените вреди от престъплението, от една
страна, и обществения интерес за по-ефективен,
бърз и същевременно справедлив наказателен
процес, от друга. Чрез тях не се засягат консти-
туционно прогласени права на пострадалия, нито
се създават условия за нарушаване на конститу-
ционно установени принципи относно правораз-
даването. В този смисъл посочените разпоредби
на НПК относно конституирането на гражданс-
кия ищец в наказателното производство не про-
тиворечат на основния закон.
VI. Относно другите оспорени в искането
разпоредби
1. В искането се твърди, че с отмяната на т. 2
и 3 от чл. 176 НПК (§ 52, т. 2 ЗИДНПК—ДВ, бр. 50
от 2003 г.) се намалява значително възможност-
та прокурорът да реализира ръководство и над-
зор върху разследващия орган и върху цялостно-
то досъдебно разследване, което е в противоре-
чие с чл. 127, т. 1 от Конституцията, а доколкото
текстът е в открито противоречие с чл. 43, ал. 2,
т. 1 НПК—и с чл. 4, ал. 1 от основния закон.
В тази му част искането е неоснователно.
То не държи сметка, че паралелно с отмяна-
та на посочените т. 2 и 3 от чл. 176 НПК се из-
мени редакцията на т. 1 на същия член и в голя-
мата є част уредбата на отменените точки беше
възпроизведена в новата редакция на разпоред-
бата: вместо “да изисква следственото дело”,
сега: “да проучва и проверява всички материа-
ли по следственото дело и да им дава указания
по разследването”. В случая дори само езико-
вият анализ показва, че “всички материали по
следственото дело” като израз трудно може да
бъде отграничен или да представлява нещо
съществено различно от “следственото дело”,
че да води до конституционна нетърпимост и
до засягане принципа на правовата държава.
В тази връзка следва да се добави, че и тук
преценката относно конституционосъобразност-
та на разглежданата разпоредба не може да не
държи сметка и за други свързани с нея разпоред-
би. Общият принцип, че прокурорът ръководи
досъдебното производство (чл. 43, ал. 2, т. 1 НПК),
е “уплътнен” и в редица други взаимообусловени
и свързани с разглежданата разпоредби на НПК.
Прокурорът може да отменя постановленията на
следователя (чл. 176, ал. 2, т. 8 НПК); да отстра-
нява следователя, ако е допуснал нарушение на
закона или не може да осигури правилното про-
веждане на разследването (чл. 176, ал. 2, т. 5 НПК);
да дава задължителни за следователя писмени
указания (чл. 178, ал. 1 НПК).
Конституционният съд отбелязва, че след
постъпване на искането и допускането му за
разглеждане по същество настъпи законодател-
на промяна в разпоредбата на чл. 176 НПК, като
с § 13 ЗИДНПК (ДВ, бр. 89 от 2004 г.) се създа-
де нова ал. 1 със следното съдържание: “Проку-
ратурата упражнява постоянен надзор върху де-
лата в предварителното производство чрез наб-
людаващ прокурор.”
Предвид казаното, Конституционният съд
приема, че посочената промяна (от 2004 г.) и
редакцията на текста (сега вече ал. 2) след из-
менението през 2003 г. (която е предмет на ис-
кането) не дават основание да се приеме, че се
нарушава конституционно установената в
чл. 127, т. 1 функция на прокуратурата, поради
което искането в тази му част следва да бъде
отхвърлено.
2. В искането се поддържа, че с отмяната на
второто изречение от ал. 2 на чл. 178 НПК с
§ 53 ЗИДНПК (ДВ, бр. 50 от 2003 г.), визиращо
до този момент забрана за следователя да пра-
ви възражения срещу указания и постановления
на прокурора за образуване на предварително
производство и за преобразуване на полицейс-
ко производство в предварително, се засяга кон-
ституционно установената в чл. 127, т. 1 компе-
тентност на прокуратурата.
Конституционният съд не споделя това раз-
биране.
В редакцията си след заличаването на изр.
второ, ал. 2 на чл. 178 НПК предвижда възмож-
ност за следователя, когато не е съгласен с пос-
тановленията и писмените указания на проку-
рора, да направи възражение пред по-горния
прокурор, а това значи включително и срещу
постановленията за образуване и преобразува-
не на наказателното производство.
След постъпване на искането в съда и допус-
кането му за разглеждане по същество настъ-
пиха промени в НПК (ДВ, бр. 89 от 2004 г.), част
от които имат отношение към разглеждания
тук въпрос поради логическата си обвързаност
с разпоредбата на чл. 178, ал. 2 НПК. В част-
ност беше променен чл. 192 НПК и сега един-