Държавен вестник, бр. 94, 2002 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  94
От друга страна, за да се поддържа тезата, че
отмяната на един закон води до противокон-
ституционност поради отнемане на придобити
права, следва да се докаже, че тези права са
конституционно защитени. Такъв ще бъде слу-
чаят при отмяната на законодателната защита
на основни конституционни права, например
правото на живот или правото на собственост.
В останалите случаи отмяната на законодател-
на защита очевидно не е нарушение на Консти-
туцията, а въпрос на законодателна целесъоб-
разност —например при декриминализацията
на отделни деяния.
Точно по това дело не беше доказано нали-
чието на конституционно право, което да е за-
сегнато от отмяната. Твърдението на вносите-
лите на искането, че оспорената норма наруша-
ва чл. 41, ал. 1 от Конституцията, се дължи на
непознаване на конституционната норма. С
чл. 41, ал. 1, изр. 1, което гласи, че “Всеки има
право да търси, получава и разпространява
информация”, е уредена т.нар. свобода на ин-
формация. Основната същност на тази свобода
се свежда до забрана за държавата да огранича-
ва свободната размяна на информация в демок-
ратично организираното общество. Свободата
на информация гарантира свободното форми-
ране (чл. 39 от Конституцията) и изразяване на
собственото мнение на личността (чл. 40 от Кон-
ституцията) и е елемент от това основно право.
Доколкото в свободата на информация може
да се включи някакво задължение на държав-
ните органи за предоставяне на такава, то не се
отнася до всичката или до всяка информация,
с която държавата разполага.
В свое тълкувателно решение Конституци-
онният съд е уточнил смисъла на тази норма в
системата на комуникационните права. В дис-
позитива на Решение № 7 от 4 юни 1996 г. по к.д.
№ 1 от 1996 г. (ДВ, бр. 55 от 1996 г.) съдът е пос-
тановил, че “Правото да се търси и получава
информация по чл. 41, ал. 1 от Конституцията
обхваща задължението на държавните органи
да осигуряват достъп до общественозначима
информация. Съдържанието на това задълже-
ние подлежи на определяне по законодателен
път.” Конституционният съд прави уточнение-
то поради ненужността, а в огромен брой хипо-
тези и поради практическата невъзможност това
задължение да бъде отнесено до всяка информа-
ция. В мотивите на решението също изрично е
посочено, че “Законодателят е този, който с ог-
лед на смисъла на конституционната повеля
трябва да идентифицира многообразието от хи-
потези, в които задължението подлежи на из-
рично формулиране”. Ето защо съдържанието
на задължението няма абсолютен характер. То
винаги е определено в закон—цял специален
закон (например Закона за достъп до обществе-
на информация—ДВ, бр. 55 от 2000 г.) или от-
делни разпоредби в по-общ закон (например чл. 9
от Закона за опазване на околната среда— обн.,
ДВ, бр. 86 от 1991 г.; изм., бр. 26 от 2001 г.).
Впрочем такава е и позицията на Европей-
ския съд по правата на човека. В практиката си
по прилагането на чл. 10 от Европейската кон-
венция за защита правата на човека и основни-
те свободи (обн., ДВ, бр. 80 от 1992 г.; изм.,
бр. 137 от 1998 г.) Европейският съд изрично е
отбелязал, че “чл. 10 не дава на лицето право на
достъп до регистър, който съдържа информа-
ция за личното му положение, нито предвижда
задължение за правителството да предоставя
такава информация” (решение по делото Леан-
дър от 26 март 1987 г.). Изрично в този смисъл
е и решението по делото Гаскин от 7 юли 1989 г.,
по което е отказан достъп на жалбоподателя до
досието му от периода, когато е бил непълноле-
тен. По двете дела съдът изрично възприема
правилото, че свободата на информация по
чл. 10 ЕКПЧ се отнася само до забраната за
властите да пречат на получаването на инфор-
мация, която други субекти желаят или може
би са съгласни да съобщят—“la libertй de recevoire
des informations (...) interdit essentiellement а un
gouvernement d’empкcher quelqu’un de recevoire des
informations que d’autres aspirent ou peuvent
consentir а lui fournir” (serie A, n. 116, p. 28, para.
74; serie A, n. 160, p. 21, para. 52).
В двете решения може да бъде проследен
така нареченият негативен аспект на свобода-
та на информация. Европейският съд отрича
наличието на задължение за държавата да пре-
доставя информация, независимо дали е класи-
фицирана или не. Европейската уредба е усъ-
вършенстван вариант на първоначалната уред-
ба на свободата на информация в Международ-
ния пакт за граждански и политически права
(ДВ, бр. 43 от 1976 г.). Според чл. 19, т. 2 от пакта
“Всяко лице има право на свобода на словото;
това право включва свободата да търси, да по-
лучава и да разпространява сведения и идеи от
всякакъв вид...”. Тази свобода обаче не създава
задължение за държавата да предоставя достъп
до съхранявана от нея информация. Доколкото
може да се твърди, че свободата на словото
включва задължение на властите да предоста-
вят информация от обществен интерес, то неза-
висимо от теоретичните спорове практиката на
Европейския съд категорично се основава вър-
ху принципа, че единствено националният за-
конодател е компетентен да прецени коя ин-
формация представлява обществен интерес.
Съдът не постигна съгласие по въпроса за
характера на информацията, съдържаща се в
архивите на бившата Държавна сигурност. Ако
тази информация е класифицирана, то очевид-
но отказът на достъп до нея е предвиден изрич-
но в самата Конституция по съображения за
национална сигурност —чл. 41, ал. 1, изр. 2 от
Конституцията. Ако информацията не е класи-
фицирана, то не е ясно от коя конституционна
норма произтича за Народното събрание задъл-
жение да приеме (съответно запази) такъв за-
кон. В двата случая основание за противокон-
ституционност на оспорената норма липсва.