Държавен вестник, бр. 55, 2000 г., стр. 17

Б Р О Й  55
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  17
Б. Разпоредбите на чл. 68 и чл. 70, ал. 3 КЗОО
не противоречат и на чл. 11, т. 1 МПИСКП.
Въведените по-високи изисквания за придо-
биване право на пенсия за осигурителен стаж и
възраст не могат да се възприемат като законо-
дателно решение, което не е в съответствие с
чл. 11, т. 1 МПИСКП и в частност с изискване-
то за “непрекъснато подобряване условията на
живот”, още повече, че то не е в отклонение от
задължително установените норми за пенсион-
на възраст и определен стаж на мъжете и жени-
те в чл. 4, 5 и 16 от конвенции № 35 и 36 на МОТ.
Намерението и целта на законодателя е да га-
рантира реализирането на право на пенсия, като
изискуемата възраст е в рамките на оказаната
в посочените конвенции—до 65 години.
V. По чл. 74 КЗОО—за изискуемия осигури-
телен стаж при придобиване на право на пенсия
за инвалидност поради общо заболяване.
В искането се оспорва конституционността
на тази разпоредба и съответствието є с между-
народни договори, по които България е страна.
Поддържа се, че тя противоречи на чл. 6, ал. 2
от Конституцията и на чл. 2—6 от конвенции
№ 37 и 38 на МОТ по отношение на изискуемия
от разпоредбите на чл. 74 КЗОО осигурителен
стаж за придобиване право на пенсия за инва-
лидност поради общо заболяване.
В своите становища Обединеният съюз на
пенсионерите в България и Съюзът на пенсио-
нерите в България поддържат, че т. 4 и 5 на
чл. 74 са в несъответствие с чл. 5, т. 2 от конвен-
ции № 37 и 38 на МОТ, които не допускат при
осигуровката инвалидност да се въвежда изиск-
куемост на стаж, който включва плащане на
вноски, повече от 5 години.
Народното събрание, Министерският съвет,
министърът на труда и социалната политика,
НОИ и КНСБ застават на становище, че иска-
нето и в тази част е неоснователно. Поддържа
се, че пенсията за инвалидност поради общо
заболяване е за трудова дейност и при придоби-
ването на право на такава пенсия не може да не
се държи сметка и за осигурителния стаж. Пос-
тавянето на правото на пенсия в зависимост от
участието в осигуряването е в съответствие и с
конвенции № 37 и 38 на МОТ. Оспорваната
разпоредба не създава привилегии в полза на
определена категория лица и не противоречи
на чл. 6, ал. 2 от Конституцията.
Министърът на финансите, Висшият адво-
катски съвет, Българският лекарски съюз, Съ-
юзът на българските журналисти и Демокра-
тичният съюз на пенсионерите в България не
взимат становище.
Искането е основателно само по отношение
на т. 4 и 5 на чл. 74 КЗОО.
Разпоредбите на чл. 74 КЗОО изискват оп-
ределен осигурителен стаж за придобиване пра-
во на пенсия за инвалидност поради общо забо-
ляване в зависимост от възрастта на осигурени-
те лица, който стаж трябва да е придобит до
датата на инвалидизирането. Така за навърши-
лите 20-годишна възраст до 25-годишна възраст
се изисква една година осигурителен стаж (т. 2);
от 25- до 30-годишна възраст—3 години (т. 3);
от 30- до 40-годишна възраст—7 години (т. 4); и
над 40-годишна възраст—10 години осигурите-
лен стаж (т. 5.). При ненавършилите 20 години
и за слепите по рождение и на ослепелите пре-
ди постъпването им на работа правото на пен-
сия се придобива независимо от продължител-
ността на осигурителния стаж (т. 1).
Съгласно разпоредбите на чл. 5, т. 2 от кон-
венции № 37 и 38 на МОТ за възникване на
правото на пенсия за инвалидност се допуска
изискване за трудов стаж максимално до “60
месеца, или 250 седмици, или 1500 дни, през
които се правят вноски”. Това означава не по-
вече от 5 години. С разпоредбите на чл. 74, т. 4
и 5 КЗОО обаче се изисква съответно 7 и 10
години осигурителен стаж. Тези констатации
водят до категоричния извод, че разпоредбите
на т. 4 и 5 на чл. 74 КЗОО не съответстват на
нормите на чл. 5, ал. 2 от конвенции № 37 и 38
на МОТ, по които България е страна. Поради
това искането, основано на чл. 149, ал. 1, т. 4 от
Конституцията, в тази част е основателно.
Останалата част от разпоредбите на чл. 74
КЗОО, т. 1, 2 и 3 са в съответствие с посочените
конвенции на МОТ и в тази част искането след-
ва да бъде отхвърлено. Тези конвенции допус-
кат изискване за трудов стаж за пенсия инва-
лидност през времето, за което се правят осигу-
рителни вноски, но не за повече от пет години.
Разпоредбите на чл. 74, т. 1, 2 и 3 КЗОО са в
рамките на този максимално допустим стаж.
Оспорваните разпоредби не ограничават
права и не създават привилегии с оглед на из-
черпателно изброените социални признаци в
чл. 6, ал. 2 от Конвенцията, поради което иска-
нето за обявяване на противоконституционност
на чл. 74 КЗОО поради противоречие с посоче-
ната конституционна норма е неоснователно.
VI. По чл. 121, 123, чл. 125, ал. 1, т. 1 и чл. 131
КЗОО—относно допълнителното задължител-
но пенсионно осигуряване.
Според вносителите на искането “задължи-
телното обществено осигуряване е противокон-
ституционно не само в частта му относно само-
осигуряващите се лица, но и за лицата, работе-
щи по трудово правоотношение и техните рабо-
тодатели”. Този извод се прави във връзка с
разпоредбите на чл. 121, 123 и чл. 125, ал. 1, т. 1
КЗОО, които според вносителите противоре-
чат на чл. 51, ал. 1 от Конституцията. По отно-
шение на чл. 131 КЗОО в искането се изразяват
опасения, че с разпоредбата не се гарантира на
гражданина получаването на част от средства-
та, които му принадлежат.
Съюзът на пенсионерите в България нами-
ра искането в тази му част за основателно, тъй
като “чл.121 и следващите цели създаване или
придобиване на законна форма на различни