Държавен вестник, бр. 80, 2009 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  80
Владислав Славов, Евгени Танчев 
и Пламен Киров 
Съгласно чл.  23 от Конституцията на 
Република България държавата е длъжна да 
полага грижи за опазване на националното 
историческо и културно наследство. Това 
задължение не произтича единствено от 
Основния закон на страната, но и от рати-
фицираните по конституционен ред, обнарод-
вани и влезли в сила за Република България 
международни конвенции: Европейската 
конвенция за опазване на археологическото 
наследство (обн., ДВ, бр. 30 от 1993 г., в сила 
от 25 май 1995 г.) и Конвенцията за опазване 
на световното културно и природно наслед-
ство (ДВ, бр. 44 от 2005 г.). Основната цел 
на ЗКН (обн., ДВ, бр. 19 от 2009 г., в сила 
от 10 април 2009 г.) е опазването и закрила-
та на културното наследство на Република 
България и гарантирането на равен достъп на 
гражданите до културните ценности. Очевидна 
е необходимостта законодателят да намери 
оптималното съчетаване на публичния и 
частния интерес, като едновременно създа-
ва условия за откриване, идентифициране, 
регистриране и осигуряване на достъп до 
културните ценности, като в същото време 
не ограничава и не засяга индивидуалните 
права на гражданите, гарантирани от Ос-
новния закон, и най-вече правото на частна 
собственост. Осигуряването на законодателен 
баланс, който да гарантира постигането на 
обществените цели и едновременно с това 
да защитава индивидуалните интереси, е 
задължително условие за утвърждаването на 
конституционните ценности, прокламирани 
в преамбюла на Конституцията. 
Като осъществява възложените є от Консти-
туцията задължения да се грижи за опазване 
на националното историческо и културно на-
следство (чл. 23 от Конституцията), държавата 
следва да охранява балансирано интересите 
на обществото. Това в определени случаи 
може да наложи ограничаване на частната 
собственост, а понякога и до принудителното є 
отчуждаване (чл. 17, ал. 5 от Конституцията). 
Същевременно разпоредбите на чл. 17, ал. 1 и 
3 имат естеството на конституционен принцип 
и неслучайно са разположени в глава първа на 
Основния закон – „Основни начала“. Макар и 
двете конституционни разпоредби – чл. 17 и 
чл. 23 да съдържат равностойни по юридическо 
значение текстове, доколкото се намират на 
едно и също систематическо място в консти-
туционната материя, при осъществяване на 
държавната функция по опазване на нацио-
налното историческо и културно наследство 
е конституционно недопустимо да се стига 
до произволно, несъразмерно и необосновано 
с оглед на публичния интерес ограничаване 
или отчуждаване на частната собственост. Във 
всички случаи, когато публичният интерес 
може да бъде защитен и задоволен, без да се 
ограничава частната собственост, държавата 
следва да се въздържа от такива действия. 
Съгласно атакуваната разпоредба на чл. 113, 
ал. 1 ЗКН възмездни прехвърлителни сделки 
с движими културни ценности се извършват 
само ако са идентифицирани и регистрирани 
по реда на този закон. Наред с това в ал. 2 от 
същия член се предвижда, че такива сделки с 
културни ценности – национално богатство, 
се извършват след писмено уведомяване на 
министъра на културата. В тези случаи дър-
жавата има право в седемдневен срок да ги 
придобие при същите условия като първи 
купувач чрез министъра на културата. Ако 
държавата не упражни това свое право, след 
изтичането на посочения срок може да се 
извърши сделка с друго лице. Всички сделки, 
които са сключени в нарушение на тези изис-
квания и процедури, се смятат за нищожни 
съгласно ал. 3 на чл. 113 ЗКН.
Според законовата дефиниция, съдържаща 
се в чл. 7, ал. 1 ЗКН, културна ценност е 
нематериално или материално свидетелство 
за човешко присъствие и дейност, природна 
даденост или феномен, което е от значение 
за индивида, общността или обществото и 
има научна или културна стойност. Съгласно 
чл. 53 ЗКН движимите културни ценности са: 
археологически, етнографски, исторически, 
художествени, природни, технически, архивни, 
книжовни и литературни. Член  54 на същия 
закон определя кои движими културни цен-
ности могат да получат статут на национално 
богатство според научната и културната си 
стойност. 
Законът за културното наследство въвежда 
принципа на доброволност на идентификация 
и регистрация на културните ценности, които 
са собственост на физически или юридиче-
ски лица. Законът не въвежда задължително 
включване в процедури по идентификация и 
регистрация на вещи – частна собственост. 
Тези действия се извършват само когато това е 
поискано от собственика им. В същото време 
в § 5, ал. 1 от преходните и заключителните 
разпоредби на ЗКН се въвежда задължителна 
идентификация и регистрация на движимите 
археологически паметници като движими 
културни ценности. Включването на това из-
ключение от принципа в закона не е случайно 
и е разбираемо – държавата преценява, че 
някои културни ценности са с висока ценност 
за обществото и въвежда за тях задължителна 
идентификация и регистрация. За това не би 
било противоконституционно, ако законода-
телят предвиди задължителна идентификация 
и регистрация и на други категории движими 
културни ценности, извън групата на археоло-
гическите, доколкото самата идентификация