Държавен вестник, бр. 57, 2007 г., стр. 47

Б Р О Й  57
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  47
Второто основно възражение в жалбата е
относимо към разпоредбата на чл. 8, ал. 3 от
Наредба № 31 от 26 юли 1999 г., която гласи, че
“решенията на ТЦЛЕК са задължителни и не
подлежат на обжалване”. Жалбоподателите
твърдят за противоречие на тази правна норма
с конституционната разпоредба на чл.120, ал.2
от Конституцията на Република България. Съг-
ласно нея  гражданите и юридическите лица
могат да обжалват всички административни
актове, които ги засягат, освен изрично посоче-
ните със закон. Институтът на медицинската
експертиза е уреден в чл. 101 и сл. от Закона за
здравето (ЗЗ) с цел установяване степента на
намалената работоспособност и за потвържда-
ване на професионалната болест. Експертиза-
та на временната неработоспособност се извър-
шва от лекуващия лекар, лекарски консулта-
тивни комисии (ЛКК), териториални експерт-
ни лекарски комисии (ТЕЛК) и от НЕЛК, а тази
на трайно намалената работоспособност и про-
фесионалните болести се извършва от ТЕЛК и
НЕЛК. Съгласно чл. 112 ЗЗ върху актовете на
тези административни органи се осъществява
административен контрол от страна на по-го-
рестоящия административен орган, както и
съдебен контрол. Дейността на обсъжданите в
настоящия спор органи ТОЛЕК и ТЦЛЕК е
уредена по силата на чл. 5, ал. 2 и 3 от Правил-
ника за устройството и дейността на многопро-
филните транспортни болници към Министер-
ството на транспорта, издаден на основание
чл. 35, ал. 3, т. 2 от Закона за лечебните заведе-
ния и приет с Постановление на МС № 163 от 20
юни 2001 г. От друга страна, съгласно чл. 3, ал. 2,
т. 4 от този правилник  многопрофилните тран-
спортни болници извършват специфични за сфе-
рата на Министерството на транспорта дейнос-
ти по освидетелстване, преосвидетелстване и
издаване на решения по спорните случаи на
преценка по медицински показатели на годност-
та на кандидатите за работа и на работещите в
железопътния, въздушния, водния и автомобил-
ния транспорт, в сферата на съобщенията и на
водачите на моторни превозни средства. Сле-
дователно посочените органи са медицински,
които осъществяват дейност по освидетелства-
не и преосвидетелстване и издават решения, т.е.
по естеството си те осъществяват дейност по
медицинска експертиза, макар и същата да не е
уредена в закон, както беше посочено по-горе
по повод същата, осъществявана във връзка с
временната неработоспособност и трайно на-
малената работоспособност. Видът  на актове-
те, които издават тези органи, и тяхната обжал-
ваемост са уредени в чл. 8 от Наредба № 31 от
26 юли 1999 г. за изискванията, условията и реда
за придобиване на правоспособност за управле-
ние на моторно превозно средство, т.е. чрез под-
законов нормативен акт. Безспорно в случая
тези актове имат характер на индивидуални ад-
министративни актове по смисъла на чл. 2, ал. 1
от Закона за административното производство
(отм.) и чл. 21, ал. 1 от Административнопро-
цесуалния кодекс, понеже с тях се създават права
или задължения или се засягат права или за-
конни интереси на отделни граждани. Във връз-
ка с това основателно е възражението на жал-
боподателите, че с необжалваемостта на пос-
ледния по време в административното произ-
водство акт се нарушава правото на защита на
заинтересуваните лица, в който смисъл е Реше-
ние № 21 от 26 октомври 1995 г. по к.дело № 18
от 1995 г. на Конституционния съд на Републи-
ка България. Според него в изпълнение на
чл. 120, ал. 2 от Конституцията гражданите и
юридическите лица могат да обжалват пред съ-
дилищата всички административни актове,
включително вътрешнослужебните, щом тези
актове нарушават или застрашават техни права
или законни интереси и не са изключени изрич-
но със закон от съдебно обжалване. Настоящи-
ят петчленен състав намира, че жалбата в тази
част е основателна, като твърдяното противо-
речие с посочената конституционноправна нор-
ма е налице, поради което разпоредбата на чл. 8,
ал. 3 от Наредба № 31 от 26 юли 1999 г. за изис-
кванията, условията и реда за придобиване на
правоспособност за управление на моторно
превозно средство следва да бъде отменена.
По повод направеното възражение в откри-
тото съдебно заседание от страна на представи-
теля на втория жалбоподател, че обжалваните
правни норми се явяват  незаконосъобразни и с
оглед противоречието им с Директива на Съве-
та от 29 юли 1991 г. относно свидетелствата за
управление на моторни превозни средства (91/
439/ЕИО), то следва да се има предвид характе-
рът на този акт, а именно, че същият няма не-
посредствено действие, адресиран е до държа-
вите—членки на ЕО, за които възниква задъл-
жение да приведат националните нормативни
актове чрез изменение на съществуващи наци-
онални правни норми или създаване на нови в
съответствие с изискванията є и при фиксира-
ни за това срокове, ако е необходимо. Това въз-
ражение е неоснователно.
Съобразно изложеното и на основание чл. 23,
ал. 1 от Закона за Върховния административен
съд, I колегия, петчленен състав,
Р Е Ш И :
Отменя като незаконосъобразна разпоред-
бата на чл. 8, ал. 3 от Наредба № 31 от 26 юли
1999 г. за изискванията, условията и реда за
придобиване на правоспособност за управле-
ние на моторно превозно средство, издадена
от министъра на транспорта и министъра на
образованието и науката, съгласно която “ре-
шенията на ТЦЛЕК са задължителни и не под-
лежат на обжалване”.
Отхвърля жалбата в останалата част.
Решението не подлежи на обжалване и вли-
за в сила от деня на обнародването му в “Дър-
жавен вестник”.
Председател: Константин Пенчев