Държавен вестник, бр. 30, 2021 г., стр. 7

БРОЙ  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
слушани каквито и да било доводи, свързани 
с основанията (което, впрочем, важи и при 
всяко оспорване на публичноправен акт, с 
изключение на част от съдебните решения). 
6. Недопустимо е оспорването на чл. 73, 
ал. 3, изр. 2 ЗМИП. Подсъдността на споро­
вете е неотносима към правата или свободите 
на гражданите по смисъла чл. 150, ал. 4 от 
Конституцията. 
Конституционен съдия:
Георги Ангелов
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Атанас Семов
по конституционно дело № 2 от 2021 г.
Подписах с особено мнение Определение 
№ 1 на Конституционния съд от 30 март 2021 г. 
по конституционно дело № 2/2021 г., с което 
се отклонява искането на Висшия адвокатски 
съвет за установяване на противоконституци­
онност на разпоредбите на чл. 4, т. 15, чл. 101, 
ал. 4, изречение второ, чл. 103, ал. 8 и чл. 73, 
ал. 3, изречение второ от Закона за мерките 
срещу изпирането на пари (обн., ДВ, бр. 27 
от 27.03.2018 г.; посл. изм. и доп., бр. 21 от 
12.03.2021 г.).
Споделям повечето изложени в определе­
нието съображения, но не приемам основа­
ните на тях изводи и поради това – неговия 
диспозитив. 
1. Недобре аргументираното искане до 
Конституционния съд не е само на това ос­
нование недопустимо. 
Приемам, че искането на Висшия адво­
катски съвет (ВАдвС) не е добре мотивира­
но – поне от гледна точка на легитимацията 
на искателя. Изричното изложение „по до­
пустимостта на искането“ (стр. 23) е не само 
твърде лаконично, но и създаващо впечатление 
за неправилно разбиране на правомощието на 
ВАдвС по чл. 150, ал. 4 КРБ. Смятам дори, че 
съмнение в допустимостта може би не би въз­
никнало, ако искането изобщо не съдържаше 
обособеното изложение по допустимостта…
1.1. Едно искане до КС може да не съдър­
жа обособено и дори изрично мотивиране 
на неговата допустимост. Подобно изискване 
не е предвидено (арг. от чл. 17 ЗКС и изчер­
пателното изброяване на задължителните 
реквизити на искането в чл. 18 ПОДКС). 
Достатъчно е актът на сезирането да посочва 
достатъчно ясно предмета и основанията на 
искането („изложение на обстоятелствата, на 
които се основава искането“ – чл. 18, ал. 1, 
т. 4 ПОДКС) – така че от него да може по 
несъмнен начин да се извлекат изводи и за 
изпълнението на конституционните и зако­
новите изисквания към искането.
1.2. Въпросът за допустимостта на искани­
ята на ВАдвС или омбудсмана е принципен 
и съществен. Практиката на КС по този въ­
прос не е еднозначна. В някои случаи съдът 
е допускал искания, без разгърнато да ана­
лизира основанията за допустимост. В други 
случаи се е постарал да очертае изчерпателно 
изискванията, на които трябва да отговори 
едно искане, за да бъде допустимо. Може да 
се смята за несъмнено, че всяко сезиране от 
ВАдвС (или омбудсмана) трябва да позволява 
ясно да се установи засягане на основни права 
на гражданите. Напълно споделям изразеното 
в определението разбиране по този въпрос.
1.3. Особено съществено е изразеното в 
определението виждане, че конституционно­
то призвание на адвокатурата е рамката, в 
която се вмества сезиращата компетентност 
на Висшия адвокатски съвет. Тази рамка 
предпоставя стеснените възможности на 
Висшия адвокатски съвет да инициира про­
изводство пред Конституционния съд. „Тъй 
като конституционният законодател е опре­
делил компетентността на омбудсмана и на 
Висшия адвокатски съвет по чл. 150, ал. 3 и 4 
от Конституцията в съответствие с ролята им 
в защита на правата на гражданите, същата 
компетентност не следва да се разпростира 
по тълкувателен път до защитата на интереси, 
за които тези органи не са призвани да се 
застъпват.“ (Определение № 1 от 29.09.2020 г. 
по к. д. № 8 от 2020 г.).
1.4. Твърдението в искането обаче, че 
атакуваните разпоредби пряко възлагат 
(противоконституционни) задължения на 
гражданите – адвокати (стр. 23), създава 
представа, че с искането ВАдвС защитава 
права на адвокатите като граждани. Подобно 
разбиране несъмнено е несъвместимо с пра­
вомощието на ВАдвС по чл. 150, ал. 4 КРБ. 
Това е правомощие за защита на основни 
права на гражданите1 – но не и на самите 
адвокати, нито дори на адвокатурата като 
цяло2. В своята функция по чл. 150, ал. 4 
ВАдвС действа не като съсловен представител 
на една професия – била тя и конституционно 
предвидена – а единствено с цел върховна 
реализация на конституционната функция на 
1 „Правото на омбудсмана и на Висшия 
адвокатски съвет по чл. 150, ал. 3 и 4 е важен 
коректив на липсата на индивидуална конститу­
ционна жалба и осигурява своеобразен достъп 
на гражданите до конституционно правосъдие.“ 
(Определение № 1 от 29.09.2020 г. по к. д. № 8 
от 2020 г.).
2 „Като е очертал рамки на компетентността 
на омбудсмана и на Висшия адвокатски съвет 
и е предвидил критерии за упражняването є, 
конституционният законодател им е предоставил 
сезиращи правомощия, съответстващи на техните 
специфични конституционно предвидени функ­
ции и поради това по-ограничени от сезиращите 
правомощия на другите субекти, предвидени в 
чл. 150 от Конституцията.“ (Определение № 1 от 
29.09.2020 г. по к. д. № 8 от 2020 г.).