Държавен вестник, бр. 32, 2006 г., стр. 11

Б Р О Й  32
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
Съдът е на мнение, че конституционната уред-
ба на осигурителноправната закрила налага друго
заключение: самата уредба в Конституцията е
принципна—прокламира се основното право на
обществено осигуряване (чл. 51, ал. 1) и принци-
път за социалната държава (преамбюла), без да
се дефинират съдържанието и принципите на
общественото осигуряване. Тяхната конкретиза-
ция е възложена на законодателя и след като
Конституцията в чл. 47, ал. 2 не казва нищо по-
вече относно “платен отпуск преди и след раж-
дане”, значи, че напълването със съдържание на
тази правна конструкция е възложено на зако-
на; той ще създаде уредбата въз основа и в рам-
ките на конституционните чл. 48, ал. 5 (право на
отпуск) и чл. 51 (право на обществено осигуря-
ване и на социално подпомагане). И законодате-
лят го прави, като създава чл. 48а и 52а КСО,
които отговарят на правото на обществено оси-
гуряване като основно право на гражданите.
11. Остава въпросът как постулатът за осо-
бена закрила на жената майка действа по отно-
шение на лицата, които по една или друга при-
чина не са обхванати от осигурителната систе-
ма. Жената майка не е заинтересована кой ще
обезпечи издръжката є за времето, когато по-
ради майчинство тя е неработоспособна. Тази
издръжка є се полага като особена закрила по
чл. 47, ал. 2. Държавата е длъжна да є я осигу-
ри. Ако развитието на осигурителната система
накърнява това основно социално право, тога-
ва държавата трябва да го компенсира, задвиж-
вайки други механизми на социалната държава
с цел да се постигне, макар и с други форми,
особената закрила на жената майка.
Този извод произтича от самата природа на
основните права в социалната сфера: при тях,
за разлика от личните основни права, наричани
“отбранителни” и “негативни”, същността не е
отбрана срещу навлизането на публичната власт
в запазената лична сфера, а е искане за пози-
тивни действия в социалната сфера от страна
на държавата и за съпричастност в нейните
постижения; затова тези права са наричани “съ-
причастни” и “позитивни”. Те могат да бъдат
реализирани само ако държавата предприеме
необходимите и очаквани мерки и създаде ус-
ловия и гаранции.
Съдът отчита, че искането оспорва само
чл. 48а и 52а КСО и че той няма правомощия
да проверява за конституционност други за-
конови текстове, без да е сезиран за това. Но
съдът няма съмнения, че е “...изправен пред
необходимостта да провери”, както е правил
в досегашната си практика (Решение № 18/92
по к.д. № 24 от 1992 г.), осигурена ли е (както
се твърди във всички становища), макар с
други правни средства и извън осигурителна-
та система, закрилата на лицата, които не
отговарят на изискването за осигурителен
стаж. Ако не направи това, контролът за
конституционност няма да е пълен.
Както бе отбелязано, оспорваните членове
48а и 52а КСО са приети със заключителните
разпоредби на ЗИД на ЗСПД (ДВ, бр. 69 от 2004 г.)
заедно с уредба в същия този закон, която непо-
средствено застъпва предмета на въпросните
чл. 48а и 52а КСО. Съдът констатира, че в слу-
чая законодателят, следвайки основните начала
на държавното обществено осигуряване—задъл-
жителност на осигуряването, съпричастност,
равнопоставеност и солидарност на осигурени-
те лица, когато създава чл. 48а и 52а КСО прила-
га комплексен подход: законодателят прецизи-
ра уредбата на осигурителните плащания при
бременност и раждане и при гледане на малко
дете—прави го, като изважда закрилата на не-
осигурените лица от осигурителната система, без
това да го освобождава от задължението да ба-
лансира с други форми на закрила, които в рам-
ката на социалната държава незабавно и безпре-
пятствено да поемат дължимата грижа за лица-
та, които към момента на осигурения риск не са
обхванати от осигурителната система.
Съдът констатира, че точно този подход на
законодателя е същинският предмет на оспор-
ването—прецизирането на закрилата в рамките
на осигурителната система и прехвърлянето на
тежестта и грижата по отношение на неработе-
щите и неосигурени жени майки от осигурител-
ната система в системата на социалното подпо-
магане. Едновременно с това съдът отчита, че
оспорването е непоследователно и непълно, за-
щото то спира и се изчерпва само с първата част—
осигурителната система да не “носи” неосигуре-
ните, и изцяло игнорира втората част от законо-
дателния подход—задължаването на държавата
да осигурява финансова закрила и подкрепа на
жените майки, които не получават обезщетение.
За Конституционния съд обаче оспореният
законодателен подход трябва да бъде разглеж-
дан в цялост, защото само така съдът ще може
да приложи чл. 47, ал. 2 от Конституцията като
мащаб за конституционност.
12. От изложеното се налага заключението,
че в Конституцията няма тъждество между осо-
бената закрила на жената майка и системата
на общественото осигуряване. Свидетелство за
това е, че те са уредени систематически в два
отделни текста—чл. 47, ал. 2 и чл. 51, ал. 1. Осо-
бената закрила не се реализира само и единст-
вено чрез общественото осигуряване. Не се ре-
ализира и непременно чрез общественото оси-
гуряване, както се поддържа в искането. От това
следва, че ако закрилата не се черпи от общес-
твеното осигуряване, защото лицето не участва
в тази система, а се черпи от друг източник, не
означава, че такава закрила противоречи на
Конституцията.
13. Контролният мащаб, с който ще се изме-
ри конституционността на такова преместване
в случая, е чл. 47, ал. 1 и 2 от Конституцията.
Тези конституционни текстове съдържат едно
обвързващо възлагане и насърчаване към за-