Държавен вестник, бр. 55, 2009 г., стр. 8

С Т Р .  8
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  55
1993 г. по к.д. № 4 от 1993 г.). И още: конститу-
ционно гарантираната независимост на съдеб-
ната власт се изразява в подчинението единст-
вено на закона при вземането на решения, тях-
ната неотменимост от законодателната и из-
пълнителната власт, както и в кадровото є
формиране от Висшия съдебен съвет като неин
вътрешен орган (Решение № 1 от 1999 г. по к.д.
№ 34 от 1998 г.).
Следователите имат независимост (чл. 117,
ал. 2 от Конституцията) в качеството им на
магистрати от съдебната власт, а не от място-
то, което заемат в нейните структури. Незави-
симостта е необходима за осъществяването на
всяка магистратска длъжност независимо от
органа и от ранга. Във всички случаи тя има
едно и също конституционно съдържание. Така
че всеки опит да се определи независимостта
на следователите според органа, в който се на-
мират в рамките на съдебната власт, по идея
противоречи на чл. 117, ал. 2 от Конституция-
та; такава идея не се установява в оспорените
законови изменения.
Заслужава отбелязване, че оспорените зако-
нови изменения легитимират и конституцион-
ното правомощие на прокуратурата в лицето на
главния прокурор да представя ежегодно в На-
родното събрание доклад за прилагането на
закона и за дейността на прокуратурата и раз-
следващите органи (чл. 84, т. 16 от Конститу-
цията). Този годишен доклад включва и отчета
за дейността на следствените органи, т.е. Кон-
ституцията не предвижда следствените органи
да се отчитат самостоятелно пред Народното
събрание, а предвижда, че главният прокурор
прави това. Налага се заключението, че след
като по Конституция главният прокурор отчи-
та пред Народното събрание дейността на раз-
следващите органи и след като прокуратурата е
централизирана, има резон и не е противокон-
ституционно следствените органи да са и орга-
низационно свързани с прокуратурата.
Оспорването, че следователите се “препод-
чиняват” не само на главния прокурор, но и на
съответните административни ръководители в
прокуратурата не отчита обстоятелството, че
по принцип всички магистрати административ-
но са подчинени на съответните администра-
тивни ръководители в съдебната власт, което е
принцип на организация на работата във всяка
структура независимо в кое от разклоненията
на държавната власт е тя.
4. В искането се твърди, че оспореният
ЗИДЗСВ в частта си относно следствените
органи е приет само на едно четене/гласуване,
което представлява нарушение на Конститу-
цията, тъй като нейният чл. 88, ал. 1 изисква
всеки закон да е приет на две четения/гласува-
ния в Народното събрание.
Действащият законодателен процес е нор-
миран принципно в Конституцията и е развит в
детайли в Правилника за организацията и дей-
ността на Народното събрание (ПОДНС). С
такъв правилник работи всяко Народно събра-
ние; той не е подзаконов, а особен подконститу-
ционен акт, приеман въз основа на самата Кон-
ституция (чл. 73 от Конституцията).
Конституционният съд многократно (Реше-
ние № 28 от 1998 г. по к.д. № 26 от 1998 г., Реше-
ние № 1 от 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г., Реше-
ние № 14 от 2001 г. по к.д. № 7 от 2001 г., Реше-
ние № 4 от 2002 г. по к.д. № 14 от 2002 г., Реше-
ние № 7 от 2005 г. по к.д. № 1 от 2005 г., Решение
№ 6 от 2007 г. по к.д. № 3 от 2007 г.) е разглеж-
дал спорове във връзка с конституционното
правило за задължителните две четения/гласу-
вания за всеки законопроект (чл. 88, ал. 1) и се
е произнасял в следния смисъл: двете “четения”
са двете решаващи фази на законодателния
процес и протичат като обсъждане и гласуване
в пленарната зала на парламента. Освен в пле-
нарната зала обаче законопроектите се обсъж-
дат и гласуват и в постоянните комисии на
Народното събрание. Съгласно ПОДНС преди
първото четене всеки законопроект се обсъжда
в комисиите, на които е разпределен от предсе-
дателя на Народното събрание. Следва: “I чете-
не”, на което законопроектът се обсъжда и
приема от народните представители в “цялост
и по принцип”; после—фазата за писмени пред-
ложения за изменение и допълнение, които
народните представители могат да правят по
законопроекта. Тази фаза не е спомената из-
рично в Конституцията, но без нея второто че-
тене в пленарна зала просто няма смисъл—защо
да има второ четене, ако законопроектът няма
да може да бъде изменян и/или допълван меж-
ду двете четения? Според ПОДНС такива пред-
ложения се обсъждат в постоянната комисия,
която е “водеща” по конкретния законопроект,
при което може да се формират и предложения,
изхождащи от самата комисия; всички предло-
жения—на народните представители и на ко-
мисията, се включват в нейния доклад за второ
четене/гласуване, обсъждат се в пленарна зала
и се гласуват.
Следователно при спазване на Конституци-
ята и ПОДНС сред разпоредбите на приетия
закон по дефиниция (почти винаги) ще има
такива, които са основани на предложения меж-
ду I и II четене на законопроекта, без да ги е
имало в първоначално внесения законопроект.
Това е основно положение в съвременния зако-
нодателен процес. То се прилага в съчетание с
правилото, че такива предложения се обсъж-
дат и гласуват на II четене, само ако не проти-
воречат на принципите и обхвата на законопро-
екта, приет на I четене (чл. 71, ал. 1 ПОДНС);