Държавен вестник, бр. 79, 2022 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  79
(властта) за разлика от демократичните обще-
ства, където разбирането за труд се свързва с 
възможността на трудещия да осигурява самия 
себе си, да гради благосъстоянието си и дос-
тойнството си. При тоталитаризма трудът от 
самоизява или средство за самообезпечаване 
се превръща в служебен „дълг“ на човека, в 
негово задължение. Тоталитарната държава не 
просто има правото да разполага с трудовата 
дейност, но и да я изисква за себе си, тъй като 
държавата осигурява според действащата към 
този момент Конституция от 1947 г. правото 
на труд на гражданите, като планира народ-
ното стопанство и създава обществени работи. 
Именно поради това според становището на 
ВКС такава държава има право да наказва, 
ако човек под една или друга форма не полага 
общественополезен труд. 
Посочва се, че сега действащата Консти-
туция обезпечава демократичната система 
в държавата, а съвременното разбиране 
за „човека и труда“ възприема полагането 
на труд като право, а не като задълже-
ние – идеологически обусловено виждане 
в тоталитарните общества. В условията на 
демократичното общество получаването на 
нетрудови доходи, стига те да са законни, не е 
забранено. Според становището източниците 
на законни доходи могат да бъдат различни, 
включително и нетрудови, а що се отнася до 
получаване на доходи по непозволен начин, 
законодателят е криминализирал в НК редица 
деяния – трафик на хора, подкуп, лихварство 
и др. Оценката за получаване на доходи по 
морален/неморален начин е нравствена и 
тя според ВКС не следва да има отношение 
към наказателната отговорност. В правовата 
държава гражданите имат свобода сами да 
решат дали да упражнят правото си на труд 
и по какъв законен начин да си набавят до-
ходи без оглед на това дали са трудови, или 
нетрудови, като за различните членове на 
обществото начинът на получаване на доходи 
може да се счита за морален или не. ВКС в 
заключение посочва, че предвид обстоятел-
ството, че законодателят е обвързал получа-
ването на нетрудови доходи по непозволен 
или неморален начин с неупражняването 
на общественополезен труд, то нормата на 
чл. 329, ал. 1 НК противоречи на чл. 4, ал. 1 
и чл. 48, ал. 1 от Конституцията. 
По отношение на ал. 2 на чл. 329 НК в 
становището е изтъкнато, че често субект 
на това престъпление са жертви на друго 
престъпление, лица в тежко материално 
състояние. Като разглежда бедността и со-
циалното изключване като сложни явления 
с множество проявления, в становището се 
изразява разбиране, че въздигайки просията 
като престъпление, Наказателният кодекс 
криминализира бедността, което е в проти-
воречие с принципите на демократичните 
общества и правовата държава. 
че това води до отпадане на определянето му 
като общественополезен и оттук разпоредбата 
на чл. 329 НК няма обект и не предоставя 
защита. Също така следва да се държи сметка 
и за обстоятелството, че чл. 329, ал. 1 НК е 
създаден, за да гарантира изпълнението на 
конституционно задължение за полагане на 
общественополезен труд, предвидено както 
в Конституцията от 1947 г., така и в тази 
от 1971 г., каквото задължение в сегашната 
Конституция не е предвидено. В този смисъл 
неупражняването на правото на труд не може 
да бъде преследвано с каквато и да е форма 
на държавна принуда. 
Позовавайки се на практиката на Консти-
туционния съд относно свободата на труда 
като основен принцип на правната уредба в 
Основния закон, а също и на чл. 23 от Все-
общата декларация за правата на човека, и 
на чл. 15, т. 1 от Хартата на основните права 
на Европейския съюз (ХОПЕС), министърът 
на правосъдието посочва в становището си, 
че следва да се съобрази принципът, че огра-
ничения върху осъществяване на свободата 
да се упражнява определена професия са 
недопустими в случаите, когато преследва-
ната цел е непропорционална или е налице 
прекалена намеса, накърняваща същността 
на гарантираното право. Поддържа се, че 
деяния като просията и проституцията следва 
да се преосмислят предвид съществуващата 
правна възможност за наказателно преслед-
ване на посочените лица, които обикновено 
нямат други източници на доходи, не могат да 
осигурят издръжката си и които най-често са 
жертви на сексуална или друга експлоатация 
и правото следва да им дължи своята закрила. 
Според министъра на правосъдието „без-
спорно ценностните разбирания на обще-
ството, които се формират от религията и 
морала, от една страна, се характеризират 
със стабилност и устойчивост, а от друга, 
действат като регулатор на поведението, при 
което налагането от страна на държавата на 
правни разрешения, които противоречат на 
установени морални принципи, би засегнало в 
значителна степен техния регулативен потен-
циал и значимост“. Застъпено е разбирането, 
че правото като система от универсални пра-
вила за поведение не може да се разглежда 
без отчитане на утвърдените в обществото 
ценности, каквито са религията, моралът и 
обичаите. 
Върховният касационен съд (ВКС) излага 
съображения за противоконституционност на 
чл. 329 от Наказателния кодекс, изградени на 
основата на анализ на конституционната уред-
ба на труда както към момента на приемане 
на оспорените разпоредби в Наказателния 
кодекс (1968 г.), така и според действащата 
Конституция. В становището се сочи, че при 
тоталитарната държава трудът престава да бъде 
право и се превръща в ресурс на държавата