Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 11

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Филип Димитров
по конституционно дело № 14 от 2016 г.
Не споделям становището на мнозинството 
от конституционните съдии по горното опре-
деление и считам, че Конституционният съд 
не следва да прекрати допуснатото вече за 
разглеждане по същество дело само защото 
искането било „оттеглено“ по следните съо-
бражения:
Конституционният съд на Република Бъл-
гария не е част от съдебната система и не 
представлява съд (съдилище) по смисъла на 
чл. 119 – 122 от Конституцията. Ето защо и 
институцията, сезирала Конституционния 
съд с искане за произнасяне по евентуална 
противоконституционност, няма всички ха-
рактеристики на страна в съдебен процес и 
не може подобно на ищец или тъжител да 
разполага със своя сезиращ акт, т.е. да прави 
допустими от процесуалния кодекс изменения 
или да го оттегля по своя воля. Ако Консти-
туционният съд е приел, че определен въпрос 
за конституционосъобразност следва да бъде 
разгледан, от там нататък той е и единствен 
господар на процедурата.
Не е убедително и съображението, че Кон-
ституционният съд, макар и да не е част от 
съдебната система и не е съд в същинския 
смисъл на думата, все пак би трябвало да след-
ва общите правила на съдебните процедури, 
а и в гражданското, и в административното 
производство оттеглянето на претенциите е 
допустимо и води до десезиране на съда (да 
не говорим, че обвинителният акт в наказа-
телния процес също не подлежи на оттегляне). 
Доколкото обаче и Конституцията, и За-
конът за Конституционен съд не предписват 
следване на някоя от тези процедури, Консти-
туционният съд сам определя процедурата си. 
(Тук следва да се отбележи, че няма ос-
нование за различно процедурно поведение 
на Конституционния съд въз основа на тер-
мина „сезира“, използван в ал. 3 на чл. 150, 
за разлика от „внася“ по ал. 2 или от общия, 
използван в ал. 1 „действа по инициатива“ – те 
отразяват само спецификите на институцията, 
която инициира производството.)
Производството пред него не е състезател-
но, а sui generis. 
Това се обуславя от факта, че институци-
ите, които имат право да отправят искания 
за обявяване на противоконституционност, 
действат по дефиниция в публичен интерес, 
защото свой собствен интерес те нямат. 
За тях не могат да важат съображения за 
свобода на преценка на някаква конюнкту-
ра, извънсъдебни възможности или просто 
промяна в целите и/или намеренията. С 
факта на искането институцията заявява, че 
съществува някаква степен на съмнение в 
конституционността на определена законова 
разпоредба. (Дори и в хипотезата на чл. 150, 
ал. 2 става въпрос за също такова съмнение, 
възникнало у съдебния състав, и дори ищецът 
или жалбоподателят да е решил да се откаже 
от своя сезиращ акт, това не може да отмени 
съмнението на съда в конституционосъобраз-
ността на правната норма.)
Да се твърди, че конституционният за-
конодател е искал едно такова съмнение 
да продължи да тегне над съществуваща и 
подлежаща на приложение норма, е меко ка-
зано странно и се сблъсква с всяка правна и 
житейска логика. Затова и веднъж приел, че 
искането за произнасяне е допустимо, Кон-
ституционният съд не следва да се отказва 
да се произнесе по същество, дори и сези-
ращата страна вече да не иска това. Негово 
задължение е да отговори на обществената 
потребност едно публично заявено от ком-
петентна институция съмнение в конститу-
ционосъобразността на тази норма да бъде 
или разсеяно, или утвърдено публично чрез 
произнасянето на единствено овластената 
компетентна институция.
Именно затова практиката на Конститу-
ционния съд (изразена в определения № 4 
от 18.02.1993 г. по к. д. № 26/1992 г., № 1 
от 24.02.1994 г. по к. д. № 21/1993 г., № 3 
от 27.04.1999 г. по к. д. № 2/1999 г., № 1 от 
20.02.2003 г. по к. д. № 1/2002 г., № 3 от 
7.03.2006 г. по к. д. № 3/2006 г.) заслужава да 
бъде преразгледана.
Конституционен съдия:  
Филип Димитров
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
на съдията Румен Ненков 
по конституционно дело № 14 от 2016 г. 
Омбудсманът на Република България е 
поискал установяване на противоконститу-
ционност на чл. 14, ал. 3 от Изборния кодекс 
относно израза „с решение на Централната 
избирателна комисия по преценка на дипло-
матическите и консулските представителства“. 
С Определение № 7 от 15.11.2016 г. Конститу-
ционният съд е приел, че искането е редовно, 
поради което го е допуснал за разглеждане по 
същество. Не съм съгласен с последващото 
определение на съда, взето от мнозинството 
съдии, с което производството по делото е 
прекратено по писмено изявление на вноси-
теля на искането, че го оттегля. Намирам, 
че крайният акт на Конституционния съд 
противоречи както на буквата, така и на духа 
на Основния закон.
Действащият модел на конституцион-
но правосъдие не предвижда възможност 
отделно физическо или юридическо лице 
да търси пред Конституционния съд пря-
ка защита срещу противоконституционен