Държавен вестник, бр. 97, 2009 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  97
инцидентно или под влияние на случайни фак­
тори да въвежда рестрикции и да установява 
привилегии, нито да предоставя права, които 
не могат да бъдат упражнявани. Най-сетне, в 
правовата държава подобните случаи трябва 
да се третират еднотипно и да не се допуска 
диференциация в законодателните разрешения 
по чужди на Конституцията критерии. 
Осъществяваната по този начин в рамките 
на Конституцията законодателна власт легити­
мира приеманите от нея закони и утвърждава 
разбирането, че принципът на правовата дър­
жава не се изчерпва с изискването законът да 
бъде спазван, но и че приетите закони трябва 
да отговарят на началата, на които стъпва едно 
демократично управление. 
Същевременно Конституцията, като предос­
тавя на Народното събрание законодателната 
власт (чл. 62 и чл. 84 от Конституцията), по 
този начин му признава правото да преценява 
целесъобразността от приемането, изменението, 
допълнението или отмяната на един или друг 
закон или негова разпоредба, защото тъкмо това 
съставлява нейното ядро. Единствено Народното 
събрание има власт да решава дали и как да 
регулира обществените отношения, които се 
поддават на трайна уредба, освен ако Консти­
туцията не изисква материята да бъде уредена 
със закон. Преценката му относно параметрите 
и съдържанието на нормативната уредба съ­
гласно принципа на правовата държава обаче 
не може да не се съобразява с предписанията 
на Конституцията и следващите я конкретни 
разпоредби на Закона за нормативните актове, 
доколкото те съдържат едни или други изис­
квания, които тъкмо предвид принципа на 
правовата държава законодателят е длъжен да 
спазва. Ето защо поначало законодателят може 
да преценява дали и какви условия да включва 
в приеманите от него закони, с които регулира 
съответни обществени отношения, но като се 
съобразява с духа и разпоредбите на Консти­
туцията и на Закона за нормативните актове. 
Разгледана в контекста на изложените мо­
тиви, условията, които поставя разпоредбата 
на чл. 2, ал. 1 ЗУПГМЖСВ граждани, прите­
жаващи жилищно-спестовен влог, да получат 
финансова компенсация, не влиза като цяло в 
противоречие с принципа на правовата държава. 
ЗУПГМЖСВ има за цел да ликвидира отноше­
ния, които са установили в миналото към 31 
декември 1990 г., преди той да бъде приет. В 
този смисъл регламентацията е обвързана със 
завареното положение. Идеята на законодателя, 
както тя е формулирана в чл. 1 и чл. 2, ал. 1 
ЗУПГМЖСВ, е финансова компенсация да по­
лучат само онези лица, които към 31 декември 
1990 г. са притежавали жилищно-спестовен 
влог и са отговаряли на определени тогава 
изисквания, за да закупят жилище от държавата 
или общините. Отпадането на ангажимента на 
държавата и общините да продават жилища по­
ставя в неблагоприятно положение гражданите, 
които са можели да реализират това право, и 
затова е справедливо те да бъдат финансово 
компенсирани. Тъй като притежаването на 
жилищно-спестовен влог само по себе си не 
е било достатъчно в условията на отмененото 
законодателство да обоснове правото да се 
закупи жилище от държавата или общините, 
държавата не се е ангажирала да компенсира 
финансово всички притежатели на жилищно-
спестовни влогове, както и въобще влоговете 
на гражданите, открити до 31 декември 1990 г. 
Ето защо уважаването на искането на главния 
прокурор да се допусне финансово компен­
сиране на всички притежатели на жилищно-
спестовни влогове към 31 декември 1990 г., 
означава уредбата на ЗУПГМЖСВ да напусне 
плоскостта на завареното правно положение и 
да формулира ново основание за обвързването 
на държавата за финансово компенсиране на 
гражданите, като то по-специално да бъде не 
отпадането на ангажимента на държавата и 
общините да продават жилища, а откриването 
на жилищно-спестовен влог в ДСК към 31 де­
кември 1990 г., без значение дали действащото 
по това време законодателство е позволявало 
да се закупи жилище.
Законодателят правилно приема, че правото 
на финансова компенсация има своето основа­
ние в съществувала в миналото уредба, но когато 
я преурежда справедливо, отчита също така фак­
та, че трябва да се съобразява и с промените, 
които са настъпили в обществено-икономиче­
ския живот у нас. Затова и той основателно е 
актуализирал т. 1 от чл. 2, ал. 1 ЗУПГМЖСВ 
в сравнение с първоначално поставяните към 
гражданите изисквания да могат да придобият 
жилище от държавата и общините, а оттук и на 
финансова компенсация. Този критерий е част 
от завареното положение и търпи съответно 
осъвременяване. Колкото до т. 2 и 3 на чл. 2, 
ал. 1 ЗУПГМЖСВ, те повтарят съществували 
в миналото условия, чието наличие е обосно­
вавало правото на закупуване на жилище от 
държавата или общините и които гражданите 
са изпълнили.
Не така обаче стоят нещата с т. 4 на чл. 2, 
ал. 1 ЗУПГМЖСВ, с която е въведено от за­
конодателя изцяло ново и самостоятелно, без 
аналог в действалото към момента на откри­
ване на жилищно-спестовния влог законода­
телство изискване, за да се ограничи кръгът от 
граждани с право на финансова компенсация. 
Законодателството относно придобиването на 
жилища преди 1990 г. въобще не се е инте­
ресувало извън притежаването на жилище от 
другото имущество на гражданите, например 
размера на техните влогове. Според Консти­