Държавен вестник, бр. 106, 2025 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  106
власт“. Това според вносителя следва да се 
определи като недопустимо от правния ред 
засягане на частната собственост на лицата, 
когато те са били лишени от възможността 
да ползват притежаваните от тях парични 
средства за дълъг период от време.
Не е налице соченото от вносителя проти­
воречие с чл. 17, ал. 1 и 3 от Конституцията. 
Законодателно въведеното разграничение в 
режима на законната лихва при възстано­
вяване на недължимо платени или събрани 
суми за задължителни осигурителни вноски, 
обусловено от тяхното разпределение по 
фондове и обвързаното им разходване по 
целево предназначение, не е относимо към 
посочената конституционна разпоредба, нито 
представлява посегателство върху правото на 
частна собственост.
Задължителните осигурителни вноски и 
лихвите при тяхната дължимост и възстано­
вяването им са уредени в закон и въз основа 
на законово основание се засяга собствеността 
на задължените лица, за да могат те и други 
осигурени лица въз основа на принципа на 
солидарността да ползват права, които се 
реализират чрез изплащането на различни 
по характеристиката им парични суми или 
чрез ползването на остойностени здравни 
услуги. Правата на социална сигурност и 
социална помощ и на закрила на здравето са 
уредени в дял IV „Солидарност“ на Хартата 
на основните права на Европейския съюз, в 
чийто преамбюл солидарността е изведена 
като неделима и универсална ценност. Както 
се предвижда в този преамбюл, ползването 
на тези права поражда отговорности и задъл­
жения както спрямо другите, така и спрямо 
човешката общност и бъдещите поколения. 
Като се отчитат принципът на солидарност 
при изграждането на осигурителната система 
в България, предвидените специални правила 
за възстановяване на задължителни осигури­
телни вноски, както и условията и редът за 
ползването на социалноосигурителните права, 
различният момент на начисляване на лихви 
при възстановяване на недължимо внесени 
осигурителни вноски от различните задълже­
ни лица (осигурени и осигурители) не засяга 
непропорционално правото на собственост, 
което е гарантирано и защитено от закона. 
Правната уредба на надвнесените вноски за 
задължително осигуряване и начисляването на 
лихвата върху тях следва да се тълкува и във 
връзка с уредбата на получените осигурителни 
плащания от осигурените лица. Контролът на 
приходите от задължителните осигурителни 
вноски в социалноосигурителните фондове 
е възложен на органите на Националната 
агенция за приходите, докато контролът на 
разходите от социалноосигурителните фондо­
ве е възложен на органите на Националния 
осигурителен институт. В чл. 114 КСО (възста­
новяване на неоснователно получени суми) се 
прави разграничение между недобросъвестно и 
добросъвестно получени суми. Добросъвестно 
получените осигурителни плащания въз основа 
на надвнесени задължителни осигурителни 
вноски, установени с акт на орган по прихо­
дите, не подлежат на възстановяване (чл. 114, 
ал. 2 КСО). Според чл. 109, ал. 4 ЗЗО, когато 
задължението за внасяне на осигурителните 
вноски е на работодателя или на друго лице, 
невнасянето на осигурителни вноски не ли­
шава осигуреното лице от здравноосигури­
телни права. Така се отчита връзката между 
законосъобразно изпълненото задължение 
за внасяне на задължителните осигурителни 
вноски и получените осигурителни плащания 
и се проявява принципът на солидарността 
при осигуряването.
Като се оспорва изключение от един ад­
министративен ред при наличие на друг път 
за защита на засегнати права, на практика 
се иска от Конституционния съд да влезе в 
ролята на позитивен законодател и като ефект 
от неговото решение изключението повече да 
не се прилага. Такъв ефект би бил допустим, 
ако изключението е противоконституционно, 
но когато не се нарушават конституционни 
изисквания, а уредбата касае законодателна 
целесъобразност, Конституционният съд не 
може да измества тази преценка. В Определе­
ние № 2 от 2024 г. по к.д. № 8/2024 г. „Съдът 
обръща внимание, че съгласно чл. 62, ал. 1 
от Конституцията законодателната власт се 
осъществява единствено от Народното съб­
рание. Конституционният съд не е компе­
тентен да замества волята на законодателя 
със свое решение, нито да дава указания на 
Народното събрание каква правна уредба да 
създава“. Също така уважаването на иска­
нето задължителните осигурителни вноски 
да се възстановяват с лихва при условията, 
предвидени за други публични вземания, 
установявани или събирани от органите при 
Националната агенция за приходите, би оз­
начавало Съдът да излезе извън пределите на 
своите правомощия в рамките на инцидентния 
нормен контрол и да се превърне в позитивен 
законодател (Определение № 2 от 1994 г. по 
к.д. № 1/1994 г.; Определение № 8 от 2022 г. 
по к.д. № 15/2022 г.; Решение № 9 от 2020 г. 
по к.д. № 3/2020 г.; Решение № 11 от 2013 г. 
по к.д. № 20/2013 г.).
Дали за възстановяването с лихва на не­
дължимо внесени или събрани задължителни 
осигурителни вноски въз основа на акт на 
орган по приходите да се прилага админист­
ративният ред по чл. 129 ДОПК, или отго­
ворността на държавата да се реализира по 
общия ред, е въпрос, който трябва да реши 
законодателят. Различната конституционна 
същност на основните права в социалната 
сфера и задължението за плащане на данъци