Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 8

СТР.  8	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  83
характеристики на геноцид, който е един от 
съставите на престъпления против човечест-
вото (Стенографски протоколи от заседанията 
на 43-то Народно събрание на първо и второ 
четене на законопроекта – осемдесет и осмо 
заседание, 25 юни 2015 г. – първо четене; 
сто и двадесето заседание, 17 септември 
2015 г. – второ четене).
Действащата конституция с разпоредбата 
на чл. 31, ал. 7, като ги посочва изрично, из-
ключва от приложното поле на погасителната 
наказателна давност единствено престъплени-
ята против мира и човечеството така, както 
те са конкретизирани чрез съставите в глава 
четиринадесета от особената част на НК. По 
отношение на наказателната отговорност за 
всички останали престъпления независимо 
от техния вид НК предвижда прилагането 
както на преследвателната, така и на изпъл-
нителската давност.
Макар и кратка в своята редакция, тази кон-
ституционна разпоредба отразява натрупания 
опит за необходимостта от съществуването на 
института на наказателната давност – невъз-
можност поради изтекъл значителен период 
от време от момента на осъществяването на 
престъпното деяние, да се изпълнят целите 
на генералната и специалната превенция, 
както и огромната процесуална трудност за 
откриването на годни доказателства. Давност-
та има и още една функция – да служи като 
стимул за надлежните органи своевременно 
да изпълняват задълженията си по наказа-
телното преследване.
За всяко наказание възмездието е присъщ, 
но не и единствен и основен компонент. Ци-
вилизованото общество е готово да поеме 
оправдан риск, като се откаже при определени 
условия от възмездието на всяка цена (въ-
прос, чиято актуалност е съживена в новите 
демокрации в Европа и извън нея във връзка 
с правосъдието на прехода). 
Обобщено, съществуването на института на 
давността е оправдано както от невъзможност 
за ефективно осъществяване на генерална и 
специална превенция, така и от възникващи 
огромни процесуални затруднения, свързани 
най-вече с доказването на престъплението. 
В този смисъл давността в наказателното 
право е в полза на обществото като цяло. 
Това е социално оправдан наказателноправен 
институт, изключването на чието прилагане 
изисква то да бъде направено изрично именно 
защото правилото се диктува от натрупания 
в обществото опит.
Нормата на чл. 31, ал. 7 от Конституция-
та, като стъпва на международния стандарт 
относно давността, я изключва само за прес-
тъпленията против мира и човечеството. 
Няма конституционна пречка законодателят 
да разшири този кръг от престъпления при 
съобразяване на субстанциалните елементи 
на правовата държава – принцип, с който е 
обвързана всяка конституционна демокрация.
Като наказателноправен институт давност-
та е уредена в НК, обща част – глава девета 
„Погасяване на наказателното преследване и 
на наложеното наказание“. Тя се отнася не 
до престъплението, а до породената от него 
последица – наказателното правоотношение, 
чието съдържание е наказателната отговор-
ност. Това определя нейната същност, като 
установен от закона период във времето, през 
който правоимащият субект по наказателно-
то правоотношение – държавата, в лицето 
на надлежните държавни органи, проявява 
пасивност по отношение на правото си да 
упражни наказателна репресия.
Конституционният съд подчертава, че 
за да се приеме давността за изтекла, е не-
обходимо да изтече законово установеният 
срок от време при пасивност от страна на 
държавните органи, които са овластени да 
наложат и предприемат мерки да изпълнят 
наложеното на престъпния деец наказание.
С изтичането на наказателната давност 
се погасява правото на държавата да търси 
и реализира наказателна отговорност и за-
дължението на дееца да понесе негативно 
въздействие върху правния си статус. 
Изтичането на давностните срокове оба-
че може да бъде спирано и възобновявано, 
както и прекъсвано и стартирано, от самото 
начало, ако това бъде изрично предвидено 
със закон. Наказателният кодекс в чл. 81 и 
82 предвижда такава възможност за всички 
престъпления извън тези, за които по силата 
на Конституцията (чл. 31, ал. 7) давност не 
се прилага, като изрично установява и осно-
ванията за това. Тази възможност се отнася 
и до всички престъпления, към които пре-
праща разпоредбата в т. 2, чл. 79, ал. 2 НК, 
извършени през посочения в нея период от 
време. Не съществува правна пречка също 
така със закон да се въведат други основания 
за спиране на давностните срокове, но то 
следва да бъде направено с изрична норма и 
в съответствие с Конституцията. Това обаче 
е въпрос на преценка по целесъобразност 
и единствено законодателят може да реши 
дали и при какви условия да предвиди такава 
правна възможност. Независимо от спирането 
и прекъсването на давността законодателят 
е уредил и абсолютната давност, която окон-
чателно и безусловно погасява наказателното 
правоотношение.
В държавите, извършващи преход от ре-
пресивни режими към демокрация, въпросът 
за правосъдието на прехода е първият тест 
за разграничаване на новия от стария поли-
тически режим. 
Българската Конституция възприема прин-
ципите на демокрацията, които по своето 
същество отричат всички форми на тота-
литаризъм, включително комунистическия 
тоталитаризъм. 
Тоталитарното управление, монополизира-
но по силата на Основния закон от една пар-