Държавен вестник, бр. 1, 2014 г., стр. 33

БРОЙ  1	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
никаква собствена формулировка, с която, 
установявайки единно разбиране относно ко-
ректното нормативно съдържание и смисъла 
на дадената конституционна разпоредба, да 
внесе уточнение и отстрани по този начин 
съществуващи или възможни неясноти или 
двусмислие в контекста на вече възникнал или 
потенциален правен проблем. В конкретния 
казус съобразно поставения в основата на 
конструкцията на самото тълкувателно пи-
тане акцент върху процесуалната страна на 
третирания проблем исканото тълкуване на 
практика и не би могло да бъде направено, 
като се има предвид пределно ясната, точна 
и конкретна конституционна разпоредба на 
чл. 72, ал. 2, небудеща никакви съмнения, 
противоречия или двусмислие при тълкува-
нето и прилагането є. 
В този смисъл същественият въпрос, който 
възниква за мен, е дължи ли изобщо Консти-
туционният съд произнасяне по същество със 
задължително тълкуване, когато отправеното 
към него искане се отнася до една поначало 
ясна и безспорна откъм съдържание конститу-
ционна норма, а поставеният въпрос очевидно, 
безусловно, еднозначно и категорично изисква 
отговор „Да“. Няма спор нито в теорията, 
нито в практиката, че искане за тълкуване 
следва да се прави (и респ. да се уважава), 
когато съществува съмнение относно еднознач-
ността в смисъла на съответната разпоредба, 
т.е. необходимо е да е налице констатация за 
недостатъчно ясен изказ във формулировката 
на текста, който да създава възможност за 
различни интерпретации.
Проблемът се очертава с особена острота 
по настоящото дело, защото в тази си част 
самото искане на групата народни предста-
вители всъщност се свежда до питане дали 
винаги при наличието на материалноправните 
основания на чл. 72, ал. 1, т. 1 – 3 от Кон-
ституцията компетентните органи – Народно 
събрание и Конституционен съд, следва да 
изпълнят конституционните си правомощия, 
пряко произтичащи от конституционната 
норма на чл. 72, ал. 2, или съществува правна 
възможност и за обратното, т. е. да нарушат 
Конституцията. Намирам за повече от абсурд-
но при упражняване на най-мощното от своите 
правомощия, или един вид свръхправомощие, 
както сполучливо го характеризират някои 
автори, Конституционният съд да откликва 
на тълкувателно питане от вида, с харак-
теристиките и спецификата на процесното, 
произнасяйки се на практика дали и доколко 
Конституцията може да бъде нарушавана.
Независимо че с определението по допус-
тимостта искането е прието за разглеждане 
по същество, няма пречка Конституционният 
съд да преразгледа тази си позиция и в на-
стоящата фаза на конституционния процес, 
когато намери основание (чл. 25, ал. 2 от 
Правилника за организацията на дейността на 
Конституционния съд), още повече, че при да-
дения отговор по същество на първия поставен 
тълкувателен въпрос в искането, в контекста 
на пределно ясната норма на чл. 72, ал. 2 от 
Конституцията, тълкуването на последната се 
оказва и изцяло лишено от предмет.
С оглед заетата от мен позиция е излиш-
но да излагам подробни аргументи за това, 
че не съзирам нито реален правен проблем, 
решаването на който да е предпоставено 
от направеното тълкуване, нито защитима 
конституционно значима цел, която да го 
обуславя. Следва да се има предвид също, че 
в подобна ситуация, когато Конституционният 
съд се домогва да тълкува ясни, несъмнени 
и недвусмислени конституционни разпоред-
би, по отношение на които поради тази им 
характеристика поначало няма основание 
по пътя на задължителното тълкуване да се 
търси единно разбиране и еднакво приложе-
ние, обективно възниква и рискът той да се 
превърне в позитивен законодател, и то на 
конституционно ниво, което е очевидно и 
безусловно недопустимо.
Предвид изложените съображения считам, 
че в частта за даване задължително тълкуване 
на нормите на чл. 72, ал. 1, т. 1 – 3 и ал. 2 
от Конституцията в контекста на конкретно 
формулирания въпрос, с който съдът е сези-
ран от вносителите (пункт 2 от диспозитива 
на решението), искането следваше да бъде 
отклонено като недопустимо.
Конституционен съдия: 
Кети Маркова
На конституционния съдия Цанка Цанкова
Пред Конституционния съд по к.д. № 17 
от 2013 г. са поставени за тълкуване шест 
въпроса, свързани с чл. 72 от Конституция-
та – относно предсрочното прекратяване на 
пълномощията на народен представител. В 
т. 5 и 6 на решението са дадени отговорите на 
питанията, първоначално обект на к.д. № 21 
от 2013 г., допуснати за разглеждане по съще-
ство и присъединени към настоящото дело за 
общо разглеждане. 
След като Конституционният съд е приел с 
мнозинство, че всички искания са допустими, 
по същество той отговаря по начин, който е в 
противоречие с принципите на конституцион-
ното право и разделението на властите – чл. 8, 
чл. 68, ал. 1, чл. 84, т. 8, чл. 67, ал. 1, чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията. 
Според искането трябва да се даде от-
говор дали решението за избор на народен 
представител за ръководител на институция, 
определена със закон, инкорпорира и елементи 
на решението по чл. 72, ал. 2 от Конститу-
цията за прекратяване на пълномощията на