Държавен вестник, бр. 22, 2018 г., стр. 35

БРОЙ  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  35  
В случая уредбата им с подзаконов нормативен 
акт, с предвидената за пръв път възможност 
за ежегодно актуализиране, прави уредбата 
временна, нестабилна и нетрайна. Система­
та на задължителното здравно осигуряване, 
осъществявано на принципа на солидарност, 
следва да съдържа ясни правила в закона, за 
да се гарантират стабилност и предвидимост 
на правната уредба и защита на основното 
право на гражданите на здравно осигуряване. 
Основните за предмета на регулираното 
право отношения в случая са правото на 
здравно осигуряване и достъпна медицинска 
помощ. Критериите, по които се формира 
съдържанието на основния и допълнителния 
пакет, тоест на самата реализация на правото 
на здравно осигуряване, принадлежат към 
категорията основни обществени отношения, 
предмет на регулиране само със закон. Раз­
граничителните критерии между предоставя­
ните пакети медицинска помощ трябва да са 
уредени в закона и едва след очертаване на 
законовата рамка те могат да се детайлизират 
и конкретизират в подзаконов нормативен акт. 
В решението е изведено, че Народното 
събрание, на което Конституцията възлага 
уреждането със закон на определени основни 
обществени отношения, не може да делегира 
на орган на изпълнителната власт да уреди с 
подзаконов нормативен акт обществени от­
ношения, за които на конституционно ниво 
(чл. 52, ал. 1) е предвидено да бъдат пред­
мет само на законодателна уредба. Липсата 
на законова уредба на основни обществени 
отношения противоречи и на принципа за 
разделение на властите по чл. 8 от Конститу­
цията, тъй като се възлага на орган на изпъл­
нителната власт да осъществи дейност, която 
е от компетентността на Народното събрание. 
Без да са посочени дори и в най-схематичен 
вид основните същностни характеристики 
на „основния“ и „допълнителния“ пакет, с 
оспореното изменение на чл. 45, ал. 2 ЗЗО 
директно се прогласява разделянето на т. нар. 
пакет на два отделни. Законът не въвежда 
критериите, въз основа на които осигурените 
граждани могат да ползват при необходимост 
някой от пакетите или преминаването от един 
пакет в друг. В действителност именно това 
са условията и редът, по които гражданите 
могат да получат нужната медицинска помощ, 
и за тези критерии Конституцията в чл. 52, 
ал. 1 изрично изисква уредба на ниво закон. 
Законодателната празнота не може да бъде 
запълнена от подзаконов нормативен акт, 
стратегия или концепция. 
Изводът за противоконституционност на 
нормата е обоснован с противоречие с прин­
ципа на правовата държава и с неяснотата, 
която създава предпоставки не само за проти­
воречиво правоприлагане, а и дава възможност 
да се запълва с различно съдържание сега 
или в бъдеще. Развити са съображения, че 
законът не изяснява на каква основа трябва 
да се направи разграничението между двата 
пакета и какви са целените последици от 
него. Изведено е, че разделяне на видовете 
медицинска помощ, заплащана от бюджета 
на НЗОК, е напълно възможно да бъде на­
правено от законодателния орган, който да 
уреди първичните обществени отношения с 
разделянето на медицинската помощ. Прието 
е, че уредбата на разграничителните критерии 
следва да стане с понятията, употребявани и 
дефинирани в действащото законодателство. 
В обобщение е установено, че приетото зако­
нодателно решение за директното възлагане на 
подзаконова нормотворческа компетентност 
на министъра на здравеопазването относно 
материя, която подлежи на регламентация 
единствено със закон, не удовлетворява кон­
ституционните изисквания на чл. 8 и чл. 52, 
ал. 1 от Конституцията и на тези основания 
разпоредбата на чл. 45, ал. 2 ЗЗО е обявена 
за противоконституционна. 
Решението на Конституционния съд (КС) 
е обнародвано в ДВ, бр. 20 от 15 март 2016 г. 
Наредбата е издадена на 25 март 2016 г., 
съответно обнародвана на 29 март 2016 г. 
Следователно и към момента на издаване­
то на подзаконовия нормативен акт, и към 
момента на обнародването му разпоредбата 
от закона (чл. 45, ал. 2 ЗЗО), посочена като 
правно основание за издаването му, е била 
обявена за противоконституционна. Всъщ­
ност разпоредбата спира да се прилага след 
обявяването є за противоконституционна 
(чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията 
на Република България), тъй като отмяната 
є е от изричната компетентност на органа, 
който е приел съответния нормативен акт. 
Налице е нарушение на императивната 
норма на чл. 12 от Закона за нормативните 
актове (ЗНА), тъй като с наредбата, която 
съставлява подзаконов нормативен акт, не 
може да се уреждат първични отношения из­
вън уредените такива в закона. Горното води 
до нищожност на нормативния акт поради 
липса на компетентност на неговия издател. 
Компетентостта е властта, която законодате­
лят е предоставил на органа да издаде един 
конкретен административен акт и чрез него да 
създаде или признае права, съответно да съз­
даде задължения. Липсата на компетентност 
за издаване на конкретния административен 
акт значи, че издаденият акт не е носител на 
държавната власт и поради това държавата 
не го признава за правно значим. Съгласно 
чл. 12 ЗНА актът по прилагане на закон може 
да урежда само материята, за която е пред­
видено той да бъде издаден. Издаването на 
подзаконов нормативен акт, без да е налице 
делегация за това, обуславя нищожност на 
този акт.