Държавен вестник, бр. 65, 2020 г., стр. 29

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  29  
рането на социалните услуги в чл. 3, 15 и 
17 ЗСУ не е в противоречие с принципа на 
правовата държава.
Същите аргументи са валидни и по от­
ношение на въвеждането на интегрирани 
услуги (чл. 143 – 144 ЗСУ), както и възмож­
ността социалните услуги за информиране, 
консултиране и обучение да се предоставят 
мобилно в различни учреждения (чл. 136 
ЗСУ). Понятието „мобилно предоставяне на 
услуга“ е изяснено в § 1, т. 17 от допълнител­
ните разпоредби и не противоречи на никакви 
конституционни норми. То е проявление на 
стремежа за осигуряване на всеобхватност 
на социалните услуги, тъй като ги прави по-
достъпни, удобни и гъвкави за ползвателите. 
Що се отнася до интегрираните услуги, кон­
цепцията за обединяване в една дейност на 
подкрепа от два различни сектора съществува 
отдавна. Типичен пример за това е обслужва­
нето на лице с хронично протичаща психоза, 
което се нуждае от медикация и други видове 
терапии, както и от системно развиване на 
социални умения. Очевидно нито идеята за 
интегрирана услуга, нито лицензирането и 
контролът, предвидени за нея, са противо­
конституционни. Напротив – създаването на 
механизми за едновременното справяне с два 
или повече проблема на едно лице е логично 
и наложително във всяка страна, която се 
стреми към постигането на високи стандарти 
в здравеопазването и социалната грижа. 
Вносителите поддържат, че чл. 51, ал. 1 от 
Конституцията въвежда правото на безвъз­
мездно социално подпомагане, поради което 
изискването на чл. 102 ЗСУ социалните услуги 
да се заплащат от ползвателите е противо­
конституционно. 
На първо място, следва да се отбележи, 
че правото на лицата да получават социални 
услуги е важна част от правото им на социално 
подпомагане наравно със социалните помо­
щи. То произтича от разпоредбата на чл. 51, 
ал. 1 и 3 от Конституцията и реализацията му 
следва да се осъществява във връзка с чл. 47, 
чл. 52, ал. 4 и 5 и чл. 57 от Основния закон. 
В тази връзка вече бе изяснено, че соци­
алните услуги концептуално се различават от 
социалните помощи, поради което принци­
пите, важащи за последните, не могат да се 
приложат директно и към социалните услуги. 
Докато социалните помощи по дефиниция 
представляват безвъзмездни плащания от стра­
на на държавата с цел осигуряване на средства 
за посрещане на основните нужди на някои 
граждани, социалните услуги са конкретни 
дейности, които се предоставят от квалифи­
циран персонал в специални условия. Както 
бе посочено по-горе, законодателят е този, 
който следва да уреди обхвата и параметрите 
на социалната закрила съобразно нуждите и 
възможностите на обществото при спазване 
на основните начала на Конституцията. По 
никакъв начин не може да се заключи от 
разпоредбите на Конституцията, че тя изисква 
тези дейности да се предоставят на гражданите 
безплатно, тъй като по правило регулацията 
на социалните права винаги държи сметка 
за актуалните икономически възможности 
на държавата и избрания от управляващо­
то мнозинство курс на държавна политика. 
Поради това изискването социалните услуги 
да се заплащат не е противоконституционно. 
Още по-малко може да се приеме, че 
разпоредбите на чл. 103 и 104 ЗСУ, които 
предвиждат случаите на безплатно предос­
тавяне на социални услуги, противоречат на 
Конституцията. Именно чрез тях се смекчава 
принципът на възмездност, като се осигурява 
достъп до социална грижа на по-широк кръг 
уязвими лица. Освобождаването на лицата, 
ненавършили пълнолетие или лишени от 
родителска грижа, от заплащането на такси 
за социални услуги, финансирани от дър­
жавния бюджет (чл. 103), и въвеждането на 
безплатни услуги, свързани с подпомагане 
на семействата, хората с увреждания и др., 
отговаря изцяло на задължението на държа­
вата да закриля семейството, децата и хора­
та с увреждания – чл. 14, чл. 47, ал. 1 и 4 и 
чл. 51, ал. 3 от Конституцията, и утвърждава 
принципа на социалната държава.
Конституционният съд не възприема до­
водите на вносителите, че чл. 11, ал. 2 ЗСУ, 
според който не се допуска задължително 
ползване на социални услуги за резидентна 
грижа от пълнолетни лица, е противокон­
ституционен. На първо място, следва да се 
отбележи, че предоставянето на социална 
услуга резидентна грижа на деца е мярка за 
закрила на детето, поради което по изричното 
препращане на чл. 88, ал. 1 ЗСУ към нея се 
прилага Законът за закрила на детето, който 
не е оспорен с настоящото искане. Тази прак­
тика съществува и от преди приемането на 
настоящия закон и да се лишат нуждаещи се 
от нея би противоречало на разпоредбата на 
чл. 47, ал. 4 и чл. 51, ал. 3, предл. 2 от Кон­
ституцията. Оспорената в искането разпоредба 
на чл. 11, ал. 2 ЗСУ единствено детайлизира 
общата уредба по ЗЗДет и нейната отмяна 
не би довела до промяна в реда на предоста­
вяне на резидентна грижа на ненавършили 
пълнолетие лица.
Освен това чрез изолираното тълкуване 
на чл. 11, ал. 2 ЗСУ, който забранява за­
дължителното ползване на социална услуга 
за резидентна грижа от пълнолетни лица, 
погрешно се прави изводът, че се създава 
възможност тя да се предоставя принудително 
и в противоречие с основни права на деца. 
Разпоредбата на чл. 11, ал. 2 ЗСУ представ-
лява единствено допълнителна гаранция за 
зачитане правата на гражданите и следва да 
се тълкува конформно с ал. 1 и с цялостната 
уредба на закрилата на детето.