Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 33

БРОЙ  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33  
от тях съдебната практика по приложението 
им е стабилна, непротиворечива и затова 
тези първоинстанционни съдебни актове не 
се нуждаят от проверка от още една съдебна 
инстанция, при това от съд, който се произ-
нася по прилагане на правото – Върховен съд. 
Изложеното води и до извод, че така на прак-
тика се допуска формиране на разнопосочна 
регионална съдебна практика. Недопустимо 
е съобразно принципа за правната симетрия 
защитата на основните конституционни права 
в посочената хипотеза да е с по-малък обем и 
интензитет от тази на други права и законни 
интереси.
Не могат да се пренебрегнат и данните от 
Информационното табло на ЕС за правосъ-
дието през 2017 г., изготвено от Комисията 
по правосъдие към Европейската комисия. 
Чрез него се прави сравнителен преглед на 
ефикасността, качеството и независимостта на 
правосъдните системи на държавите – членки 
на ЕС. За България е направен извод, че бър-
зината на административното производство 
не е проблем, страната е на едно от челните 
места, като е очертан като „създаващ про-
блеми“ начинът на решаване на определени 
дела. Годишните доклади на ВАС, които 
са публични, също показват картината на 
натовареност на всяко едно от администра-
тивните съдилища с обща компетентност и 
на ВАС и в тях не се очертава нарастващо и 
по-голямо натоварване на този съд от ВКС, 
а и тълкувателната дейност на всяка една 
от колегиите на ВКС е значителна по обем 
спрямо тази на ВАС – все данни, съпоставими 
с приблизително еднаквия брой на съдиите, 
които правораздават в посочените върховни 
съдилища. Следователно нито натовареността, 
нито пък проблеми, свързани с бързината на 
правораздаване, имат място или биха могли 
да се възприемат като водещи, за да се дос-
тигне чрез изменение в АПК до ограничаване 
правото на защита на гражданите и достъпа 
до още една инстанция, както това е сторено.
Ограничаването на правото на защита само 
до една съдебна инстанция при създадени 
затруднения за реализирането на конститу-
ционно признати права или на обществения 
интерес, който държавните органи са длъжни 
да съблюдават, сочи на нарушение не само 
на чл. 56, но и на чл. 122, ал. 1 от Конститу-
цията. В своята практика Конституционният 
съд определя правото на защита по чл. 56 
от Конституцията като основно, всеобщо и 
в същото време и лично право, което има 
и процесуален характер, защото е средство 
за защита на друго право. Конституцията е 
възложила тази защита на съдебната власт 
(чл. 117, ал. 1, предл. 1) и когато за нея е 
сезиран компетентният съд, формата за осъ-
ществяване на правото на защита по чл. 56 
е административното правосъдие, т. е. при 
оспорване на административните актове пред 
съда правото на защита по чл. 56 е право на 
административно правосъдие. 
В административното правораздаване на 
преден план изпъква пряката защита на нару-
шената законност в областта на държавното 
управление, чрез която, макар и ненаправо, 
се защитават и определени субективни права 
и интереси на гражданите и организациите, 
засегнати от действието на атакувания адми-
нистративен акт. За кои административни про-
изводства законодателят ще предвиди съдебен 
контрол на една инстанция не е единствено 
въпрос на целесъобразност, както се посочва 
в мотивите на настоящото конституционно 
решение, а на ясна и целенасочена политика, 
държаща сметка за правата на всички учас-
тници в административното правоотношение и 
осигуряваща баланс на интереси, при зачитане 
върховенството на правото. 
Безспорно е, че ограничаване на основни-
те права и свободи поначало е допустимо, с 
изключение на изрично посочените в чл. 57, 
ал. 3 от Конституцията, но без да се накър-
нява същностното ядро на самото право. 
Ограничаването на правото на защита до 
една съдебна инстанция по посочените по-горе 
специални закони (спрямо АПК) би следвало 
да е продиктувано от преследвана легитимна 
цел и пропорционалност между използваните 
средства и целите, към които се стреми, така 
че това ограничаване да не води до подрон-
ване самата същност на правото на защита. 
В мотивите към ЗИДАПК такава цел е 
обоснована със „създаване на гаранции за 
изпълнение на основната функция на ВАС, 
установена в чл. 125, ал. 1 от Конституцията, 
и постигане на ефективен, прозрачен и бърз 
административен процес“. Според Тълкувател-
но решение № 8/2018 г. по к. д. № 13/2017 г. 
по повод тълкуване на разпоредбата на 
чл. 125, ал. 2 от Конституцията: „Основният 
закон не степенува по значимост функциите 
на Върховния административен съд.“ За да 
достигне до този извод, Конституционният 
съд е анализирал всички възложени от Кон-
ституцията функции на ВАС, като първо е 
посочил, позовавайки се на чл. 119, ал. 1 от 
Конституцията, че осъществяването на пра-
вораздаване – независимо разрешаване на 
конкретни правни спорове от ВАС, е първата 
от конституционноустановените функции на 
този висш съд. Разгледал е върховната над-
зорна функция на ВАС по ал. 1 на чл. 125 
от Конституцията, приемайки, че тя е белег 
на правовата държава, защото е гаранция за 
защитата на правата и свободите на гражда-
ните и юридическите лица срещу издаваните 
от органите на изпълнителната власт актове. 
Последователно е, както посочихме, разби-
рането на Конституционния съд, че съдебната 
защита е най-сигурната правна гаранция както