Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 7

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
на всяка конституционна промяна, извърш­
вана от създадена от Конституцията власт. 
Внимание се дължи и на начина на изграж­
дане и формулиране на конституционните 
разпоредби, включително при въвеждането 
на промени в изначалния конституционен 
текст. Макар и добре замислената конститу­
ция, респективно – промяната в нея – да не 
е гарантирано успешна, лошо построената, 
включително и конституционна промяна, 
с висока степен на вероятност е обречена 
на неуспех. Към посоченото следва да се 
добави и необходимостта от отчитане и на 
изначално възприетите конституционни па­
радигми, които могат да се окажат деформи­
рани в политическата практика, както е от 
значение и да бъде отделено необходимото 
внимание на конкретния контекст, в който 
се извършват конституционните промени, 
който е винаги различен.
Относно процеса на приемане на закон за 
изменение и допълнение на Конституцията 
по чл. 155 от Основния закон от Народното 
събрание
Всяка конституция се създава, за да 
действа за поколения напред и да установи 
стабилен политически ред и да гарантира 
устойчиво ефективно управление. Консти­
туциите на съвременните демократични 
държави, за да осигурят авторитета си пред 
следващите нейното приемане поколения, 
съдържат също така механизми за промяна 
и адаптация към нарастващата динамика 
на социалните, политическите и икономи­
ческите промени, с каквито са белязани 
сложните общества като тези в края на 20. 
и началото на 21. век. За да бъде устойчив 
върховен закон, една конституция не трябва 
да е възможно да бъде лесно променяна. 
Същевременно устойчивостта предполага да 
бъде осигурена необходимата и достатъчна 
степен на адаптивност на конституцията. 
Конституция, която не съдържа механизми, 
позволяващи нейната промяна така, че идва­
щите поколения да въведат в нея в определена 
форма и степен потребностите, породени от 
тяхното време, сама предпоставя ерозия на 
своята легитимност и следователно загуба 
на валидността си като върховен закон. За 
да се съхрани върховенството на основната 
норма – конституцията, като в същото вре­
ме се осигури гъвкавостта є, създателите 
на конституциите, особено през втората 
половина на предходния век, в контекста на 
възприетото разграничаване на оригинерна 
и производна учредителна власт, установяват 
специален ред за упражняването на произ­
водната учредителна власт за извършване 
на конституционни промени и клаузи за 
защита на съществени части в конституция­
та. Степента на сложност на този процес за 
промени, отразена в специални правила с 
конституционен ранг, е различна с оглед на 
кръга на привлечените участници в процеса, 
на изискуемите мнозинства и на предписаната 
продължителност на сроковете за приемане 
на конституционните промени. Независимо 
от различието в уредбата, установяването на 
такъв специален процес има винаги за цел 
да гарантира, че все по-често изменящите 
се преходни парламентарни мнозинства не 
могат да променят същността на демокра­
тичната конституция, като спазят единствено 
формално изискванията на обикновения 
законодателен процес.
Следвайки това утвърдено в съвременния 
конституционализъм положение, българският 
конституционен законодател е посветил 
самостоятелна глава от Конституцията от 
1991 г. – глава девета, уреждаща извършване 
на конституционни промени и приемане на 
нова конституция. Предвидени са два спо­
соба за промени. Конституционните съдии 
отбелязват, че уредбата на тези способи се 
основава на възприетото разбиране за раз­
граничаване на учредителна власт, в която 
се конституира суверенитетът чрез Велико 
Народно събрание, и производна учредителна 
власт, възложена за упражняване от формира­
ното по реда на общи избори представително 
учреждение (преходно, временно политическо 
мнозинство) – Народно събрание по смисъла 
на чл. 153 от Конституцията. 
Изменението и допълнението на Консти­
туцията от Народното събрание е формална 
промяна (следва формализиран ред и условия) 
в текста на Конституцията, която може да се 
изразява и в премахването на разпоредби от 
този текст. В конституционната доктрина и 
практиката на конституционните юрисдикции 
разграничаването на конституционните про­
мени по тяхното естество и обхват намира 
израз в използваните за това различни по­
нятия – „ревизия“ частична, конституционни 
„поправки“, изменения, допълнения или 
„ревизия“ пълна, приемане на друга (нова) 
конституция и др. Част от конституциите на 
съвременните демократични държави имат 
сравнително усложнен ред за изменение, 
често включващ множество участници и 
изискващ пряка интервенция на титуляря на 
държавна власт чрез избори или референдум. 
Редът за конституционни промени от Велико 
Народно събрание също предвижда проектът 
за нова Конституция или за изменение на 
действащата да бъде разгледан от текущото 
Народно събрание, което въз основа на него