Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 4

СТР.  4	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
ГПК), като: наличието на „трайни отношения“ 
между страните (чл. 140а, ал. 3, т. 1 ГПК), 
продължаващи или приключили дела между 
страните, които имат връзка помежду си 
(чл. 140а, ал. 3, т. 2 ГПК), предявяването на 
„множество искове или насрещни претенции“ 
по делото (чл. 140а, ал. 3, т. 4 ГПК) и др. Съ­
щевременно разпоредбата на чл. 140а, ал. 4 
ГПК предвижда, че както в случаите на ал. 1, 
така и на ал. 2 съдът не задължава страните 
да участват в процедура по медиация, когато: 
същата е изключена за съответния вид спор 
със закон; в случаите, при които ответникът 
не е получил лично или чрез друго лице 
първото съобщение по делото и следователно 
не би могъл да участва лично в процедурата; 
когато не може да се очаква постигането на 
съгласие за извънсъдебно решаване на спора 
поради наличието на убедителни доказател­
ства за извършено насилие от едната страна 
по делото по отношение на другата; когато 
процедурата по медиацията е безпредметна, 
тъй като ответникът е признал иска; когато 
страна по делото е държавата, държавно уч­
реждение или потребител, с изключение на 
исковете за вземания, произтичащи от договор 
за банков кредит или свързани с него правоот­
ношения, както и от договор за имуществено 
застраховане. Задължаването на страните да 
участват в процедура по медиация се отнася 
до „всяко положение на делото след изтича­
не на срока за отговор на исковата молба и 
до приключване на съдебното дирене“, като 
законът изисква участието им само в „първа 
среща в процедура по медиация“ еднократно в 
производството, при което делото не се спира 
и съдопроизводствените действия продължават 
(чл. 140б, ал. 1 и 2 ГПК). 
Предвидено е времево ограничаване на 
процедурата по медиация, която се провежда 
в определен от съда срок, който е не по-дълъг 
от два месеца от съобщаване на страните 
на определението, с което те се задължават 
да участват в тази процедура, като по общо 
съгласие на страните процедурата може да 
продължи и след този срок едновременно с 
разглеждане на делото или при спиране на 
производството по тяхно съгласие съгласно 
чл. 229, ал. 1, т. 1 ГПК (чл. 140б, ал. 3 ГПК). 
Когато в първоинстанционното производство 
не е била проведена процедура по медиация 
поради неучастие на страните или на някоя 
от тях, както и поради липса на дадени от 
съда указания, в случаите на чл. 140а, ал. 1 
ГПК въззивният съд е длъжен, а в случаите 
на чл. 140а, ал. 2 ГПК може да задължи стра­
ните да участват в такава процедура. Според 
чл. 19, ал. 1 ЗМ задължителната първа среща 
в процедура по медиация се провежда в съде­
бен център по медиация към съответния съд 
пред медиатор (определен съгласно чл. 21 ЗМ 
от съдебния център, освен ако е посочен по 
общо съгласие на страните), за който законът 
изисква да е лице с юридическо образование, 
отговарящо на предвидените в чл. 8 от закона 
изисквания и преминало допълнителен подбор 
и специализирано обучение по ред, предвиден 
в наредба на Висшия съдебен съвет (чл. 20, 
ал. 1 ЗМ). 
Провеждането на процедура по медиация 
е уредено в чл. 22 ЗМ, като е предвидено, че 
„страните са длъжни добросъвестно да участ­
ват в първа среща в процедура по медиация с 
обща продължителност от един до три часа“, 
с възможност медиаторът по своя преценка 
да провежда и отделни срещи с всяка от 
страните „при зачитане на равните им права 
за участие в процедурата“. Същевременно 
съгласно общото правило на чл. 12, ал. 2 и 
3 ЗМ в тази първа среща страната може да 
участва лично или чрез представител, респ. 
заедно с адвокат. Според чл. 22, ал. 2 ЗМ за 
насрочената първа среща страните се уведомя­
ват от координатора на съдебния център, като 
срещата може да бъде отложена по искане на 
страна при наличие на особени непредвидени 
обстоятелства, но тази възможност може да 
бъде упражнена само веднъж.
Процедурата по медиация се прекратява 
с постигане на писмено споразумение между 
страните или поради непостигане на споразу­
мение в рамките на предвидения в чл. 140б, 
ал. 3 ГПК двумесечен срок (чл. 22, ал. 4 ЗМ). 
Разпоредбите на чл. 314а, чл. 341а и чл. 374а 
ГПК предвиждат съответна приложимост на 
чл. 140а и чл. 140б ГПК в бързите производ­
ства, производствата по извършване на съдебна 
делба и търговските спорове.
Въпросът за заплащането на разноските в 
процедурата по медиация е уреден в чл. 78а 
ГПК, където в ал. 1 е предвидено като общо 
правило, че тези разноски се заплащат от бю­
джета на съда. Разпоредбата на ал. 2 урежда 
случаите, в които първа среща в процедура 
по медиация не е проведена поради отказ на 
страна или на страните. Според правилото 
на изречение първо, когато процедурата не е 
проведена поради отказ на една от страните, 
тази страна дължи таксите и разноските в съ­
ответната инстанция, както и възстановяване 
на заплатените от бюджета на съда разноски 
по ал. 1, ако „е загубила делото“. Когато 
първата среща в процедура по медиация не е 
била проведена поради отказ и на двете, респ. 
всички страни, таксите и разноските остават 
в тяхна тежест, както са ги направили, а раз­
носките по ал. 1 се заплащат от тях поравно. 
Оспорената законова уредба, която макар и 
след влизане в сила на Закона за изменение и 
допълнение на Закона за медиацията – ЗИД на 
ЗМ (ДВ, бр. 11 от 2.02.2023 г.), технически да е 
инкорпорирана в два нормативни акта – ГПК