Държавен вестник, бр. 58, 2018 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  58
конституционността є, трябва да си замълчи 
и да я остави да действа, противоречи на 
всяка човешка логика, а правната може 
да се отклонява от нея само ако защитава 
някакъв легитимен интерес. Така съдът в 
същинския смисъл на думата е ограничен 
от правото на защита на индивидуалния 
гражданин (респ. на юридическото лице в 
гражданските процедури). Такъв легитимен 
интерес по отношение на Конституционния 
съд не съществува. 
Ето защо смятам, че веднъж сезиран от 
органа по ал. 3 или 4 на чл. 150 от Кон-
ституцията и ако искателят се е постарал 
да изгради тезата си по начин, поне на вид 
съответстващ на конституционните му пре-
рогативи, Конституционният съд, дори и да 
констатира, че по изложените от искателя 
съображения искането е неоснователно, не 
може да си затвори очите пред други несъ-
ответствия с Конституцията. 
Разбира се, амбициозен искател би мо-
гъл да изложи попадащи в прерогативите 
му съображение с надеждата, че Консти-
туционният съд ще обяви нормата за про-
тивоконституционна на друго основание. 
Такава „хитрина“ на искателя обаче, ако е 
добре конструирана, т.е. ако все пак поне 
привидно изглежда да попада в рамките на 
прерогативите му и затова Конституцион-
ният съд е допуснал делото за разглеждане, 
не следва да бъде основание за запазването 
в действие на противоконституционна за-
конова разпоредба, т.е. за накърняване на 
публичния интерес.
В конкретния случай може да се касае 
или за такава „хитрина“ на омбудсмана, 
или за добросъвестно объркване на гра-
ниците на прерогатива по чл. 150, ал. 3 от 
Конституцията. И в двата случая, ако Кон-
ституционният съд би констатирал проти-
воконституционност, той не би следвало да 
абдикира от собствените си конституционни 
правомощия.
Ако се приеме, че макар и да не визира 
пряко законни права и свободи на гражда-
ните, искането налага произнасяне в случай 
на противоконституционност, смятам, че 
следва да се има предвид следното:
В Решение № 21 от 26.10.1995 г. по к.д. 
№ 18/1995 г. Конституционният съд е приел, 
че „Законовата или доктринална квалифи-
кация на един административен акт като 
нормативен, индивидуален или общ, вътреш-
новедомствен или външен не може да бъде 
конституционен критерий и не изключва 
този акт ex constitutione от кръга на съдебно 
обжалваемите актове.“ (т. 4)
Член 130 от Административнопроцесуал-
ния кодекс обаче предвижда, че в изключител-
ната компетентност на съда е да се произнесе 
по подсъдността и подведомствеността, сле-
дователно и по естеството на правния спор.  
В същото Решение № 21 от 26.10.1995 г. по к.д. 
№ 18/1995 г. Конституционният съд е приел, 
че: „Преценката дали един администрати-
вен акт нарушава, или застрашава права 
или законни интереси на граждани и/или 
юридически лица може да бъде извършена 
само от компетентния съд след изясняване 
на конкретните обстоятелства и тълкуване 
на конкретния административен акт.“
Визираната разпоредба е конкретизация 
на конституционния принцип, прокламиран 
в чл. 8 от Конституцията: разделението на 
властите.
За разлика от американската конститу-
ция европейските конституции не създават 
напълно равно отстояние на трите власти 
една спрямо друга. Европейският парламен-
таризъм, при който изпълнителната власт се 
излъчва и през цялото си функциониране е 
свързана със и уязвима от законодателната, 
естествено предполага известен синхрон 
между изпълнителната и законодателната 
власт, какъвто не съществува между тях и 
съдебната власт. Това важи и за европей-
ските републики с пряко избран президент 
(без Франция и Кипър) – институционно 
решение, което не променя естеството на 
парламентарната република1 и запазва из-
пълнителната власт у правителството, което 
се избира и може да бъде бламирано от пар-
ламента. В тези условия (освен създаването 
в някои страни на специфична институция, 
каквато са конституционните съдилища) 
е особено необходимо да се съблюдава 
стриктно и да се гарантира изключителността 
на всеки предвиден от закона прерогатив на 
съдебната власт, защото именно чрез тях 
намира израз конституционният принцип за 
разделението на властите – тези прерогати-
ви гарантират силата и независимостта на 
съда, чрез които да бъде постигнат баланс 
между трите власти.
Макар и да не коментира пряко обсъж-
дания казус, такава е логиката, залегна-
ла в Решение № 1 от 14.01.1999 г. по к.д. 
№ 34/1998 г. и в Решение № 3 от 7.07.2015 г. 
по к.д. № 13/2014 г. Още по-категорично тя 
е изразена в Решение № 9 от 4.10.2011 г. по 
к.д. № 34/2011 г.:
„Недопустимо е да се нарушава принци-
път, прогласен в чл. 8 от Конституцията. 
... С оглед принципа за разделение на влас­
тите е недопустимо законодателната власт 
да присвоява управленски правомощия, 
които Конституцията не є е предоставила, 
какъвто е настоящият случай. Трябва да 
се отбележи, че чл. 8 от Конституцията е 
основополагаща норма, а държавната власт 
има три основни сфери на проявление, въз-
1  Срвн. Становище на Венецианската комисия 
Opinion No. 886/2017/2 June 2017 – CDL (2017)017.