Държавен вестник, бр. 76, 2005 г., стр. 169

Б Р О Й  76
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  169
онния портфейл. Последното засяга не само поддър-
жането на оптимална ликвидност, но и в най-голяма
степен отговаря на специализацията на банката и на
стратегията, избрана от нейното ръководство. б)
Управлението на пасивите се концентрира в дейността
по привличане на средства от различни източници и
съответни комбинации между тях. Следователно то
се изразява в дейността на банката за посрещане
нуждите от ликвидни средства чрез целенасочено
активно търсене на чужди средства на база конку-
ренция на лихвените проценти. Като принцип в дей-
ността на банката е залегнало правилото, че крат-
котрайните пасиви само в краен случай могат да се
трансформират в дългосрочни активи. Основните
изисквания, заложени при прилагането на този прин-
цип, се свеждат до ефективен контрол върху стой-
ностите, различните позиции, възвръщаемостта и це-
ната едновременно на активите и пасивите; до коор-
динираното им управление, чрез максимизиране на
спреда между приходите от доходоносните активи и
цената на пасивите, оптимално покритие на активи-
те и пасивите по срочност, така че дадено количест-
во активи да се обръща в ресурс приблизително по
същото време, в което банковите пасиви стават пла-
тими, както и до оперативното управление на ежед-
невната ликвидност и на състоянието на разплаща-
телната сметка на банката в БНБ. Банката управля-
ва своята ликвидност, като анализира състоянието и
структурата на ликвидните си наличности и прогно-
зира бъдещите парични потоци от и към банката в
съответствие със структурата на падежите на акти-
вите, пасивите и поетите задбалансови ангажименти
за период от една до две години. Този сравнително
кратък период на прогнозиране е продиктуван от
степента на възможностите за преструктуриране на
икономиката на страната, натрупаните проблеми,
както в реалния сектор, така и в неговото “огледа-
ло”—финансовия сектор. Посочените най-общи, но
основни фактори правят почти всички дългосрочни
предвиждания нереалистични и налагат актуализи-
рането на стратегията и политиката на банката.
Прогнозите по принцип се изграждат в три варианта:
оптимистичен; реалистичен; песимистичен. Тяхната
надеждност се оценява въз основа на информация за
развитието на активите и пасивите в предходни от-
четни периоди и разработената стратегия за разви-
тие на дружеството. Б)Лихвеният риск определя въз-
можността за понасяне на загуба при рязка промяна
на лихвените проценти. Флуктуацията на лихвените
равнища променя пазарната стойност на активите и
пасивите на банката, като това въздействие не е ед-
нозначно. Правило в банковата практика е, че акти-
вите, поради по-дългите си падежни срокове и по-
слабо изразената си еластичност и чувствителност,
изменят стойността си в по-голяма степен от паси-
вите. Затова при повишаване на лихвените проценти
активите се обезценяват в по-голяма степен от паси-
вите, което е и предпоставка за намаляване (или дори
стопяване) на нетния лихвен доход за финансовата
институция. Възможно е също така да бъдат реали-
зирани загуби или печалби и от внезапното рязко
падане на лихвените проценти. Стохастичният харак-
тер на икономиката и на банковия сектор в частност
са основната предпоставка за постоянно следене,
измерване, анализиране и управление на рисковете,
породени от промените в лихвените проценти. Стра-
тегията за регулиране на лихвените маржове в бан-
ката е подчинена на гъвкавото управление на порт-
фейла от лихвоносни активи и пасиви в зависимост
от очакваните флуктуации в лихвените равнища. С
цел минимизиране въздействието на риска, породен
от промяната в лихвените проценти, които са външ-
ни и неконтролирани от банката, в своята стратегия
тя се е насочила към реализирането на активни опе-
рации, при които лихвеният риск е незначителен.
Банката се стреми да избегне лихвения риск и да
оптимизира равнището на нетния лихвен марж чрез
използване на плаващ лихвен процент, лихвени суа-
пи и лихвени фючърси. В) Кредитният риск е вероят-
ността банката да понесе загуби от невъзможността
нейни клиенти кредитополучатели да погасяват ре-
довно, в предваритело договорени срокове и разме-
ри, задълженията си към кредитиращата институ-
ция. Следователно той може да бъде: а) риск от общ
характер—върху него оказват влияние следните фак-
тори: влошаване на икономическата и/или полити-
ческата среда в страната (например равнището на
ОЛП и свързаните с него пазарни лихвени проценти,
степента на инфлацията и др.); развитието на струк-
турната реформа и продиктуваните от нея в макро- и
микроикономическата среда и др.; б) корпоративен
риск, свързан пряко с изменение в индивидуалните
условия на управление и производство, засягащи от-
делния кредитополучател или цял отрасъл на иконо-
миката, в т.ч. спад в цените на продукцията, намаля-
ване на потреблението на дадени стоки и услуги,
дефицит на суровини и др.; в) риск, породен от недос-
татъчност в обезпечението или рязка промяна в не-
говата цена. Оценката на кредитния риск, методите
за неговото измерване и управление са залегнали в
стратегията на банката и са свързани както със стрик-
тното прилагане на общите и специфични изисква-
ния на Закона за банките и наредбите на БНБ по
неговото прилагане, касаещи тази област, така и със
спецификата на дейността на емитента като търгов-
ска банка. Кредитният портфейл се диференцира
както по отношение на отрасловата принадлежност
и кредитополучателите, така и по срочност на отпус-
натите и предстоящи за разрешаване кредити. В съ-
щото време кредитирането в чуждестранна валута е
насочено единствено към фирми с доказани източ-
ници на доход, деноминиран във валута, което цели
ограничаване не само на кредитния, но и на валутния
и ликвидния риск от операциите. Банката е заложи-
ла като основополагащ момент в своята кредитна
политика и стратегия високата и надеждна степен на
обезпеченост на кредитните ангажименти и съобра-
зява обема на ресурсите за кредитиране с изисквани-
ята за оптимална ликвидност. Поддържането на ка-
чествен кредитен портфейл е основа на стратегията
за управление на кредитния риск. Отделя се внима-
ние на гъвкавостта при формирането на кредитния
портфейл и оттам ограничаване на кредитния риск и
осигуряване на оптимална ликвидност и сигурност
на инвестициите, ангажираността им в конкретен вид
кредити и тяхната пазарна, отраслова и клиентска
структура. Това предполага конкретни схеми за оп-
тимизиране на структурирането на кредитните анга-
жименти на банката във времето, като целта е под-
държане на ефективно управление на матуритетната
структура на основата на ресурсната є обвързаност.
Г) Капиталовият риск отразява степента на финан-
совата задлъжнялост на банката, тъй като капита-
лът изпълнява така наречената защитна функция.
Той е основата за защита на кредиторите при евенту-
ални загуби на банката. Капиталовият риск от своя
страна е в пряка зависимост от кредитния, лихвения
и ликвидния риск. Значително влияние върху него
оказва кредитният риск и затова неговото миними-
зиране е от особено значение за качеството на акти-
вите на банката. 1.2.4. Политика на банката за опти-
мизиране влиянието на рисковите фактори, отчита-
нето и управлението на риска. Различните елементи,
очертаващи рамката на управление на отделните