Държавен вестник, бр. 106, 2025 г., стр. 13

БРОЙ  106	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13   
Различната правна природа на осигурителните 
вноски и същностната им диференциация от 
останалите публични вземания са основателна 
причина за установяването на различен режим 
на дължимата законна лихва при наличие на 
предпоставките за прихващане и възстановя­
ване, поради което принципът на правовата 
държава не е нарушен. 
Законодателят с оглед характеристиките 
на публичното вземане и с оглед на иконо­
мическите условия е свободен да уреди със 
закон от кой момент се начисляват лихви при 
възстановяване на надвнесените вземания. 
Той може да създава опростена процедура за 
възстановяване на публични вземания като 
предвидената като такава в чл. 130 ДОПК 
или специална процедура като предвидената 
в чл. 128, ал. 3 или в чл. 129, ал. 1 – 4 ДОПК. 
За различните по правната си характеристика 
публични вземания, независимо от органа, 
който ги събира, условията могат да бъдат и 
различни. При правната уредба на лихвите е 
необходимо да се балансира, от една страна, 
интересът на държавата, обоснован от целта, 
за която се събират публичните вземания, а от 
друга страна – интересът на задължените лица 
за справедливо възстановяване на сумите при 
незаконосъобразно събрано публично вземане.
В този контекст възниква въпросът в 
съответствие с Конституцията ли е да се 
установява различен ред за дължимост на 
лихвите при неправомерно внесени или съб­
рани задължителни осигурителни вноски 
и други публични задължения. Различното 
конституционно основание на задължителните 
осигурителни вноски и на други публични 
задължения, например за данъци и такси, не 
изисква непременно да бъде унифициран редът 
за тяхното възстановяване. Основните права 
на гражданите в социалната сфера могат да 
обусловят приемането на различни мерки, 
които да ги гарантират. „Те могат да бъдат 
реализирани само ако държавата предприеме 
необходимите и очаквани мерки и създаде 
условия и гаранции.“ (Решение № 10 от 2012 г. 
по к.д. № 15/2011 г.)
В случая въвеждането на изключение от 
общото правило по чл. 129, ал. 6 ДОПК за 
задължителните осигурителни вноски е обус­
ловено от законовата уредба на правилата за 
събиране и разпределение на задължителните 
осигурителни вноски, които се съдържат в 
чл. 179 ДОПК. Внесените по сметки на На­
ционалната агенция за приходите суми за бю­
джета на Националната здравноосигурителна 
каса и за социалноосигурителните фондове, 
администрирани от Националния осигури­
телен институт, се превеждат ежедневно по 
сметка на Националната здравноосигурителна 
каса, съответно по сметка на Националния 
осигурителен институт. Това е гаранция, че 
постъпленията ще се разходват строго за це­
лите в социалната сфера, за които тези суми 
са предназначени. 
Предвид горното изключението в чл. 129, 
ал. 6 ДОПК, направено само по отношение 
на лихвата върху недължимо внесените или 
събрани задължителни осигурителни вноски, 
има легитимната цел средствата, които се 
администрират от Националната агенция за 
приходите, но всъщност формират фондовете 
на социалното и здравното осигуряване, да 
се използват според целта им да гарантират 
правата на осигурените лица при настъпване 
на определени социални рискове и да осигу­
рят насрещните престации, които се дължат 
срещу целевото събиране на тези вноски. 
Пропорционалността на средството, а именно 
лихва все пак да се дължи, но от момента, в 
който е следвало да се възстанови вземането, 
допринася за бързина в действията по възста­
новяване на съответните суми и лимитиране 
във времево отношение на упражняването на 
правомощието на органа, който при условията 
на обвързана компетентност има правомо­
щието да възстанови недължимо платеното.
Не са налице и основания да се възприеме 
тезата на вносителя, че се създава неравно 
третиране на „данъчно задължените лица“, 
според използваната от вносителя терминоло­
гия, въз основа на временното им качество на 
длъжник на определен вид публично вземане в 
противоречие с чл. 6, ал. 2 от Конституцията. 
В Решение № 14 от 1992 г. по к.д. № 14/1992 г. 
Съдът се е произнесъл относно тълкуването на 
чл. 6 от Конституцията, като е постановил, че 
равенството на всички граждани пред закона 
по смисъла на чл. 6, ал. 2 от Конституцията 
означава равенство пред всички нормативни 
актове и че социалните признаци за недопус­
кане ограничения на правата или предоставяне 
на привилегии са посочени в чл. 6, ал. 2 от 
Конституцията изчерпателно.
Задължените лица за задължителни оси­
гурителни вноски не са данъчно задължени 
лица. Те, както предвижда чл. 14 ДОПК, са 
носители на задължението за задължителни 
осигурителни вноски или са задължени да 
удържат и внасят задължителните осигури­
телни вноски, или отговарят за задължението 
на тези лица. Видовете и характеристиките на 
задължените лица, основанието за възникване 
на задълженията за задължителни осигурител­
ни вноски и ползването на права въз основа 
на тях са уредени самостоятелно в Кодекса за 
социално осигуряване и в Закона за здравното 
осигуряване и те са различни от задължените 
лица за данъци, чиято правна характеристика 
е уредена в материалните данъчни закони. 
Дори и по отношение на данъците Конститу­
ционният съд е приел в своята практика, че „е 
въпрос на законодателна воля отделните групи 
данъчни субекти да бъдат различно третира­