Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
значение“ при преценката за възможността да 
се упражни правото на достъп до съд, което е 
нарушено, когато законът предвижда да не се 
възстановяват разходите на спечелилата страна 
(дело Stankiewicz v. Poland, 6 април 2006 г., no. 
46917/99). Виждането, че уредбата на въпроса 
за съдебните разноски е в състояние да наруши 
правото на защита пред съд, е застъпено и в 
практиката на Конституционния съд (Решение 
№ 5 от 2007 г. по к.д. № 11/2006 г.).
Както беше посочено по-горе при изяс­
няване на правния институт на медиацията 
според европейското и националното зако­
нодателство, по принцип тя се основава на 
съгласието на страните да постигнат извънсъ­
дебно уреждане на възникналия правен спор 
и в този смисъл е функция на свободата на 
договаряне като проявление на свободната им 
воля (в този смисъл в чл. 5, изр. 2 ЗМ изрично 
е указано, че страните „участват в процедурата 
по своя воля“). Съдът намира за необходимо 
да обърне внимание, че макар и в Основния 
закон свободата на договаряне да не е изрично 
призната като конституционна ценност, тя 
се явява елемент от такива фундаментал­
ни общочовешки ценности, каквито според 
Преамбюла на Конституцията са свободата 
и достойнството на личността. Свободата на 
личността предполага признаване на правната 
възможност тя да взема автономни и незави­
сими решения, да ги привежда в изпълнение 
и да отговаря за тях. 
Съдът също така обръща внимание, че 
според установената му практика свободната 
воля и свободният избор са „основно право 
на личността“ по смисъла на чл. 6, ал. 1 от 
Основния закон и принципът на правовата 
държава изисква тяхното зачитане, щом са 
формирани в рамките на закона и за постигане 
на предвиден в него резултат (Решение № 10 
от 1994 г. по к.д. № 4/1994 г., Решение № 2 
от 2018 г. по к.д. № 8/2017 г., Решение № 4 от 
2022 г. по к.д. № 14/2021 г.). Същевременно 
във връзка конкретно с правото на защита 
по чл. 56 от Конституцията съдът е имал 
възможност да подчертае, че „свободата се 
реализира чрез основните права, свободи и 
задължения на гражданите“ (Решение № 5 от 
2007 г. по к.д. № 11/2006 г.).
Именно защото концептуално медиацията 
като помирителна процедура е обусловена 
от свободната воля на страните, поначало 
не се предполага тя да е част от процес, 
протичащ под ръководството и контрола на 
държавен орган и скрепен с възможността за 
санкциониране на поведение, отклоняващо 
се от въведена задължителност за участие в 
такава процедура. В този смисъл избраният 
от законодателя подход за задължаване на 
страните в рамките на започналия съдебен 
процес под страх от имуществена санкция да 
участват в процедура за извънсъдебно уреж­
дане на отношенията им разкрива вътрешна 
противоречивост и несъвместимост между 
поставената от законодателя цел и средството 
за постигането є. Оказва се, че за да се на­
сърчи използването на алтернативни способи 
за разрешаване на частноправни спорове 
чрез постигане на съгласие между спорещи­
те и да се избегне държавната принуда за 
възстановяване на накърненото гражданско 
правоотношение, върху свободната воля на 
правните субекти се въздейства именно със 
средствата на принудата от страна на държа­
вата, вкл. чрез предвиждане на имуществени 
санкции. По този начин оспорената законова 
уредба засяга свободата като общочовешка 
ценност според Преамбюла на Конституцията, 
тъй като принуждава страните по делата да 
участват в процедура по медиация под страх 
от имуществена санкция. Без значение е, че 
принудата е насочена не към сключване на 
споразумение за извънсъдебно уреждане на 
спора, а към разговори и преговори за изяс­
няване на същността на спора, уточняване 
на взаимноприемливи варианти на решения 
и очертаване на възможната рамка на спора­
зумение (чл. 13, ал. 4 ЗМ). Това е така, тъй 
като по естеството си преговорите са част 
от процеса на постигане на съгласие, което 
е намерило израз и в предвидената в чл. 12 
от Закона за задълженията и договорите 
отговорност за вреди от недобросъвестно 
поведение при водене на преговори и сключ­
ване на договори, разглеждани като единен 
процес. Самата законодателна идея за търсене 
на „взаимноприемливи варианти“ логически 
предполага необходимостта всяка от стра­
ните да направи компромис с поддържаната 
от нея теза относно предмета на делото и в 
този смисъл държавната принуда е насочена 
към участие в процедура, чието успешно 
приключване предполага страната да вземе 
решение, действайки (по допускане) срещу 
разбирането си за собствения интерес и под 
заплахата да бъде санкционирана поради 
неучастие в процедурата.
Като се има предвид изложеното относно 
ограничаването на основни права с оспоре­
ната законова уредба, преценката за нейната 
конституционосъобразност е обусловена от на­
личието на конституционно призната ценност, 
представляваща легитимиращо основание 
за такова ограничаване. Според утвърдената 
практика на съда (Решение № 20 от 1998 г. 
по к.д. № 16/1998 г., Решение № 15 от 2010 г. 
по к.д. № 9/2010 г., Решение № 2 от 2011 г. 
по к.д. № 2/2011 г., Решение № 7 от 2016 г. 
по к.д. № 8/2015 г., Решение № 8 от 2016 г. 
по к.д. № 9/2015 г., Решение № 3 от 2019 г. 
по к.д. № 16/2018 г., Решение № 10 от 2020 г. 
по к.д. № 7/2020 г. и др.) упражняването на