Държавен вестник, бр. 51, 2000 г., стр. 6

С Т Р .  6
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  51
таналата част от крайбрежието не трябва да
има конституционна забрана да бъде обект на
частна собственост. Конституционният законо-
дател се е съобразил с обстоятелството, че по
време на приемане на Конституцията има земи
край морето, които са частна собственост и се
ползват за стопански и други нужди, а целта на
тази конституционна разпоредба не е да се на-
ционализира цялата земя по крайбрежието.
Принудителното отнемане на същата земя
би било нарушение на предходната конститу-
ционна разпоредба—чл. 17, ал. 3 и 5, прогла-
сяваща частната собственост за неприкосно-
вена и допускаща принудителното є отчужда-
ване само при изключителни условия и след
предварително и равностойно обезщетение.
Нарушава се изискването всеки конституцио-
нен текст да бъде тълкуван и прилаган в съот-
ветствие с останалите разпоредби на основ-
ния закон и с основните принципи и идеи на
Конституцията.
В тълкувателно Решение № 11 от 25 септем-
ври 1997 г. по к.д. № 4 от 1997 г. съдът е приел,
че обектите и ресурсите, посочени в чл. 18, ал. 1
в Конституцията, се характеризират с два беле-
га: а) публичноправна значимост; и б) всеобща
полезност. От своя страна публичноправната
значимост е изяснена в тълкувателно Решение
№ 19 от 21 декември 1993 г. по к.д. № 11 от 1993 г.,
а именно, че за обектите на публичната собст-
веност е от значение не само видът на вещите,
но и тяхното предназначение “да служат на об-
ществени интереси, които не се удовлетворяват
от собствеността на гражданите и юридически-
те лица”. Трите вида пристанища, за които
ЗМПВВППРБ допуска да бъдат собственост не
само на държавата, но и на други лица, нямат
предназначението, присъщо на публичната соб-
ственост. Същите пристанища не притежават и
втория белег—всеобща полезност. Те ползват
ограничен кръг лица (рибари, притежатели и
употребяващи яхти) или даже отделни единич-
ни правни субекти—предприятия, чиято дейност
е технологично свързана с пристанища (чл. 110,
ал. 3 ЗМПВВППРБ).
Конвенцията за териториалното море и при-
лежащата зона и Конвенцията за континен-
талния шелф, които са в сила за България от
1964 г., както и Конвенцията на ООН по мор-
ско право (1982 г., в сила от 1994 г.) не трети-
рат въпросите за собствеността върху терени-
те от сушата, граничещи с водата, както и на
пристанищата, изградени върху тези терени.
За да се установи ширината на териториално-
то море (12 морски мили), на прилежащата
зона (24 морски мили), на изключителната ико-
номическа зона (до 200 морски мили) и на кон-
тиненталния шелф (до 200 морски мили), в по-
сочените конвенции е прието, че измерването
се прави от изходните линии, а за такива слу-
жат линията на най-големия отлив от брега
или правите линии, съединяващи двете край-
ни точки на заливите, съответно най-издаде-
ните в морето постоянни пристанищни съоръ-
жения. За морското право бреговата ивица има
значение за определяне изходната линия, от
която се измерва ширината на различните зони
в морето. Режимът на собственост върху суша-
та, която граничи с водата, се определя суве-
ренно от крайбрежните държави, на което се
дължи голямото разнообразие на възприетите
от тях решения. Така във Франция и Хърват-
ска пристанищата са само държавни, а в Анг-
лия, Германия и Турция има възможност и за
съществуване на пристанища, които са частна
собственост. Поради това разпоредбите на мор-
ското право не могат да се ползват при изясня-
ване съдържанието на чл. 18, ал. 1 от Консти-
туцията в частта му, която обявява крайбреж-
ната плажна ивица за изключителна държав-
на собственост.
Твърдението на искателите, че изключител-
на държавна собственост е цялата крайбрежна
ивица, а не само плажната є част, не може да
бъде споделено. То противоречи на редакцията
на чл. 18, ал. 1 от Конституцията, приета след
обсъждане какво от крайбрежието трябва да
бъде изключително държавна собственост.
Възприетото от конституционния законодател
означава, че когато пристанището е част от
брега, която не се включва от крайбрежната
плажна ивица, то може да бъде обект на собс-
твеност на физически и юридически лица.
Не може да се сподели становището на вно-
сителите, че крайбрежната ивица е ограничен
ресурс, естествен монопол, поради което допус-
кането на частна собственост върху част от нея
ще наруши конституционното изискване по
чл. 19, ал. 2 от основния закон да се предотвра-
тява злоупотреба с монополизма. Оспорените
разпоредби допускат частна собственост върху
някои специализирани пристанища, а не върху
цялата или преобладаваща част от крайбреж-
ната ивица. Не може да бъде споделено стано-
вището на вносителите, че оспорените разпо-
редби поставят под сериозно съмнение възмож-
ността за гарантиране на правата на граждани-
те по чл. 35 от Конституцията. Тази конститу-
ционна разпоредба урежда основното право на
гражданите да избират своето местожителст-
во, да се придвижват по територията на страна-
та, да напускат нейните предели, както и да се
завръщат в нея. Същата разпоредба на основ-
ния закон е неотносима към въпросите на соб-
ствеността, третирани в оспорените чл. 94, ал. 1
и чл. 107, ал. 2 ЗМПВВППРБ.
Правото на свободно придвижване по тери-
торията на страната не може да се противопос-
тавя на правото на собственост върху определе-
ни терени. Касае се до две конституционно прок-
ламирани и защитени права по чл. 17, ал. 1 и
чл. 35 от Конституцията. Упражняването на ед-
ното от тези права не може да се третира като
нарушение на другото.