Държавен вестник, бр. 36, 2019 г., стр. 36

СТР.  36	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  36
само на една съдебна инстанция водят и до 
ограничаване на конституционно гарантира-
ните права по чл. 51, ал. 1 от Конституцията. 
Следва да се добави и извод, че оспорваните 
изменения в цитираните по-горе нормативни 
актове противоречат на прокламирания в 
Преамбюла на Конституцията принцип на 
социалната държавата, тъй като законодателят 
не е отчел социалната функция на държавата, 
ръководейки се от неясни съображения.
По отношение на промяната в Закона за 
правната помощ, въвеждаща необжалваемост 
на първоинстанционното решение на админи-
стративния съд при отказ за предоставяне на 
правна помощ по международни спорове по 
граждански и търговски дела, също се отслаб-
ват необходимите гаранции за реализиране на 
правото на защита на гражданите, доколкото 
е налице отстъпление от досегашния модел. 
Не е за пренебрегване и обстоятелството, че 
засегнати от промените са лица, нуждаещи 
се от правна помощ и принадлежащи към 
групи в неравностойно положение.
По отношение на измененията в Закона за 
опазване и защита на земеделските земи – с 
тях се премахва касационното обжалване при 
спорове, свързани с изграждане на площадки 
и трасета върху земеделски земи, спорове 
във връзка с актове за отмяна или измене-
ние на решения на комисиите за промяна 
предназначението на земеделските земи за 
неземеделски нужди. Земята е благо от най-
висш порядък, основно национално богатство 
съгласно чл. 21, ал. 1 от Конституцията. Тя 
се ползва с особената закрила на държавата 
и обществото, тя е ресурс със стратегическо 
значение за българската държава. Принцип-
но положение е, че обработваемата земя се 
ползва само за земеделски нужди и затова 
промяната в предназначението на земята 
(предмет на тези производства) би следвало да 
се държи под „особен контрол за законност“, 
включително чрез възможността за обжалване 
на първоинстанционното съдебно решение.
Отказът да се съобрази правилото на 
чл. 131 от АПК и да се предостави достъп до 
още една съдебна инстанция – касационна 
инстанция по горепосочените видове дела, 
свързани със защита на основни конституци-
онни права, означава да се приеме а priori, че 
същностни конституционни права могат да 
бъдат признати или отказани с влезли в сила 
недопустими или нищожни съдебни решения. 
Принципите на Конституцията, свързани с 
върховенството на закона, правовата държава 
и защитата на основните права, съдържат 
иманентно в себе си изискване за въздържане 
от влошаване на режима на защита на всяко 
едно човешко право.
В заключение приемамe, че чрез посо-
чените законодателни промени, водещи до 
ограничаване на обжалването като редовен 
способ за защита на законни права и интереси 
на гражданите или юридическите лица, се 
засяга същностното ядро на основното право 
на защита, без да е налице легитимна цел и 
разумна пропорционалност между използва-
ните средства и преследваната цел.
По т. 6 – относно разпоредбата на чл. 192а, 
изр. второ АПК
Подписахме решението в отхвърлителната 
му част, свързана с разпоредбата на чл. 192а, 
изр. второ АПК, с особено мнение поради 
следното:
Спорът за конституционосъобразността 
на разпоредбата на чл. 192а, изр. второ АПК 
трябваше да се разреши на плоскостта на 
разбирането за правовата държава, като се съ-
образи богатото, многопластово съдържание на 
този принцип (чл. 4, ал. 1 от Конституцията). 
В практиката на Конституционния съд 
понятието за правовата държава се проявява 
в два аспекта: формален – определени форми 
и процеси за прилагането на правните норми, 
и материален – съдържанието на правните 
норми да гарантира конституционно закрепе-
ните основни права (Решение № 1 от 2005 г. 
по к. д. № 8/2004 г.; Решение № 12 от 2018 г. 
по к. д. № 1/2018 г.).
Според действието по време съдебното 
решение за отмяна на подзаконов нормативен 
акт може да действа ретроактивно (ex tunc, pro 
preterito) или – занапред (ex nunc, pro futuro). 
Налице е конкуренция между различни под-
ходи при законовото уреждане на въпроса за 
темпоралния ефект на съдебните решения и 
за момента, към който се преценява законосъ­
образността на подзаконовия нормативен акт. 
Първият възможен подход, при който обя-
веният за несъответен на закона нормативен 
акт ще се счита за незаконосъобразен от мо-
мента на издаването му, доближава по-плътно 
правните последици на съдебното решение до 
повелята за правна справедливост (правова 
държава в материален смисъл). 
Вторият подход, при който незаконосъоб­
разният нормативен акт спира да се прилага 
„занапред“, като възникналите до влизане в 
сила на решението правни последици се за-
пазват, е доминиран от разбирането за прав-
ната сигурност като конституционно значима 
ценност, която изключва обратно действие 
(правова държава във формален смисъл).
Като конструкция принципът на право-
вата държава допуска възможна конкурен-
ция между отделните негови компоненти 
и по необходимост включва принципа на 
балансираната преценка на конкуриращи се 
принципи и основни права като елемент на 
своето съдържание (Решение № 1 от 2005 г. 
по к. д. № 8/2004 г.). Грижа на законодателя 
е да помири постулата за правна сигурност и 
изискването за справедливост по най-щадящ 
за основните права на гражданите начин.