Държавен вестник, бр. 82, 2012 г., стр. 54

СТР.  54	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  82
4. Относно чл. 27, ал. 3 и чл. 73 ЗОПДНПИ.
По отношение на чл. 27, ал. 3 ЗОПДНПИ 
искането трябва да се уважи, но не защото е 
било допуснато нарушение на парламентарната 
процедура по чл. 88, ал. 1 от Конституцията, 
както твърдят вносителите. По този въпрос 
са относими изложените съображения във 
връзка с оспорването в същата насока на 
чл. 24 ЗОПДНПИ.
Разпоредбата е противоконституционна 
поради материалното є съдържание. Поначало 
поставянето на времеви рамки на периода 
на придобиване на незаконно имущество, 
който подлежи на изследване от органите по 
чл. 13, ал. 1 ЗОПДНПИ, трябва да се оцени 
положително в светлината на необходими­
те гаранции за ефективно упражняване на 
правото на защита на засегнатите лица по 
чл. 56 от Конституцията. Проблемът е, че 
разпоредбата на чл. 27, ал. 3 ЗОПДНПИ не 
отговаря на критериите за пропорционалност 
на ограничението, тъй като фиксираният 
размер от петнадесет години е прекомерен 
и неподходящ. 
Отнемането на незаконно придобито иму­
щество е последното, крайното средство 
за възстановяване на справедливостта и 
обществения ред, което се прилага, когато 
другите контролни и правозащитни органи 
на държавата не са успели ефективно да 
противодействат на съответната непозволена 
от закона дейност, както и да предприемат 
реални стъпки, насочени не само към санк­
циониране на онези, които противозаконно 
са придобили значително имущество, но и 
към създаване на условия за възстановяване 
на нарушения правомерен баланс на матери­
алните ценности. Възможността за отнемане 
на имущество, придобито през особено дълъг 
период, съставлява неоправдан стимул за 
пасивност и безразличие у тези, които по 
естеството на правомощията си са длъжни 
да осигурят върховенството на закона.
Неоснователно е опасението на вноси­
телите на искането, че с определянето на 
времеви рамки на изследването от предмета 
на доказване в производството се изключва 
установяването на актива на имуществото, с 
който проверяваният, съответно – ответник 
по гражданския иск, встъпва в началото на 
периода. Само на такава изходна фактиче­
ска основа може да продължи спорът дали е 
налице „значително несъответствие“ по сми­
съла на допълнителната разпоредба § 1, т. 7 
ЗОПДНПИ. Това означава връщане назад във 
времето, което, ако е прекомерно, сериозно 
би затруднило защитата на засегнатите лица 
от гледна точка на намирането и представя­
нето на релевантните доказателства. Според 
Конституционния съд ограничението на пра­
вото на защита по чл. 56 от Конституцията е 
неоправдано и несъразмерно тежко, доколкото 
времето, предмет на изследване, е повече от 
десет години.
Разумният срок на проверката по чл. 27, 
ал. 3 ЗОПДНПИ е обвързан и с привилегиро­
ваното положение на държавата, установено 
с чл. 73, ал. 1 ЗОПДНПИ чрез въвеждането 
на удължена петнадесетгодишна давност за 
погасяване на правата є по закона. И този 
срок ограничава непропорционално правото 
на защита по съображения, аналогични на 
гореизложените. Намаляването му се налага 
и от необходимостта да бъде защитен прин­
ципът на правовата държава по чл. 4, ал. 1 от 
Конституцията. От една страна, с това може 
да се постигне синхрон с абсолютната десет­
годишна давност за погасяване на публичните 
вземания по чл. 171, ал. 2 от Данъчно-осигу­
рителния процесуален кодекс, от друга – би 
отпаднала възможността за отнемане на не­
движими имоти, за които е изтекъл общият 
срок за придобиването им по давност при 
недобросъвестно владение (чл. 79, ал. 1 от 
Закона за собствеността), включително и от 
други лица освен проверяваните, което би 
съставлявало несъразмерно посегателство 
върху придобити права и неоправдано би 
създало правна несигурност. Следователно 
чл. 73, ал. 1 ЗОПДНПИ също трябва да бъде 
обявен за противоконституционен в частта 
„петнадесетгодишна давност“.
Конституционният съд обръща внимание, 
че произтичащото от настоящото решение 
намаляване на периода на проверката и съ­
ответно – на срока за погасяване по давност 
на правата на държавата, няма да блокира 
гражданската конфискация на онова имуще­
ство, което пряко или косвено е придобито 
от престъпна дейност, осъществена по вре­
ме на най-интензивната трансформация на 
собствеността от държавна в частна. Такава 
възможност ще е налице, доколкото компе­
тентните държавни органи надлежно са уп­
ражнили правомощията си по ЗОПДНПИ, за 
което са разполагали с предостатъчно време. 
В тази насока следва да се има предвид, че 
по силата на § 5 от преходните и заключи­
телните разпоредби на оспорения ЗОПДНПИ 
неприключилите проверки и производства за 
отнемане на имущество, придобито от прес­
тъпна дейност, следва да се довършват по реда 
и при условията на заварения ЗОПДИППД, 
включващи и правилото за удължена давност 
по отношение погасяването на правата на 
държавата (чл. 11 ЗОПДИППД).
5. Относно чл. 64, т. 2 ЗОПДНПИ.
Оспорена е въведената относителна недей­
ствителност спрямо държавата на възмездни 
сделки с трети лица, „ако те са знаели или 
са могли да предполагат, че имуществото 
е незаконно придобито, или са придобили 
имуществото с цел прикриване на незаконния