Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
този начин на принципа на правовата държа­
ва (чл. 4, ал. 1 от Конституцията). По същия 
начин, ако решението, взето с национален 
референдум, предполага изменение/отмяна 
на закон (или отделна законова разпоредба), 
неговото непосредствено действие ще се изрази 
в задължение на НС да направи това, но не 
и в автоматично прекратяване на действието 
на закона/нормата, за които се отнася. Както, 
разбира се, и задължение на НС (и всеки друг 
държавен орган, по-общо правен субект) да не 
предприема действие (още по-малко да приема 
правни актове) в противоречие с решението, 
прието с референдум.
В заключение смятам за необходимо да 
бъдат утвърдени следните разбирания:
 Разпоредбата на чл. 1, ал. 2, изр. второ 
от Конституцията доразвива принципа на 
народен суверенитет (ал. 2, изр. първо), като 
предвижда две ясно отграничени основни 
форми на осъществяване на държавната власт 
с равностоен конституционен ранг: непосред­
ствено от суверена (народа) и опосредено 
(„чрез“ предвидените в Конституцията орга­
ни). Това естествено включва и гарантирана 
възможност народът сам да предизвика свое 
произнасяне по управленски въпроси.
 Националният референдум е начин „за 
пряко решаване от гражданите“. Той не про­
тиворечи на представителното осъществяване 
на държавната власт чрез парламентарното 
управление.
 Легитимността на един референдум е 
най-малкото приравнена на легитимността 
на избраното при същата избирателна ак­
тивност Народно събрание. В духа на чл. 1, 
ал. 2 именно най-съществените решения за 
развитието на държавата и/или обществото 
следва да се вземат чрез референдум.
 В случай на „тясна гражданска инициа­
тива“ (подкрепена от само 200 000 избирате­
ли) НС е свободно в преценката си дали да 
удовлетвори, или да отхвърли искането за 
произвеждане на национален референдум. 
В случай на „широка инициатива“ (предло­
жение от поне 400  000 избиратели), както 
и на предложение от друг от оправомоще­
ните за това от Закона субекти (една пета 
от народните представители; Президента на 
Републиката; Министерския съвет или поне 
една пета от общинските съвети в страната, 
чл. 10 от ЗПУГ), свободата на преценка на 
НС е ограничена: може да вземе решение 
за отхвърляне на предложението само ако 
(установи, че) предложението не отговаря на 
изискванията, които са предвидени в закона 
или произтичат от Конституцията, но не и 
по целесъобразност. Обратното означава НС 
свободно да преценява дали да позволи пряко 
осъществяване на властта от суверена, което 
е несъвместимо с принципа, заложен в чл. 1, 
ал. 2 от Основния закон. Това не е задъл­
жение НС „автоматично“ да вземе решение 
за произвеждане на референдум: то може 
и да откаже произвеждане на референдум 
(ако предложението не спазва предвидените 
в закона и произтичащи от Конституцията 
ограничения).
 Решението по всяко направено от такъв 
субект предложение за произвеждане на рефе­
рендум се взема от самото Народно събрание 
и именно от него, не от негов орган (това 
включва и произнасянето по допустимостта 
на предложението).
 Осъществяването на държавна власт 
от народа – по инициатива на една част от 
него или на друг от посочените субекти, не 
само не е, но и по никакъв начин не би мог­
ло дори да се уподобява на „присвояване на 
осъществяването на народния суверенитет“.
 Предметът на един национален рефе­
рендум не може да бъде ограничаван само до 
въпроси от компетентността на НС. Напълно 
възможно е за изпълнението на прието с 
национален референдум решение изобщо да 
не е необходим никакъв последващ акт на 
парламента.
 В компетентността на НС обаче влиза 
всеки въпрос относно задължително подле­
жащ на ратификация или ратифициран меж­
дународен договор. Допустим е референдум и 
относно това как точно да бъдат изпълнявани 
задълженията, произтичащи от един действащ 
за страна международен договор, без самият 
договор да бъде нарушаван. Вкл. „между­
народен договор, чрез който се предоставят 
правомощия на ЕС“.
 Референдум с въпрос относно обвързващ 
България международен договор, вкл. уреждащ 
членството на Република България във всяка 
организация (вкл. ЕС), не само може да бъде 
произвеждан, но и по всяко време – както 
преди, така и след ратификацията на този 
договор. В този смисъл разпоредбата на чл. 9, 
ал. 4 от ЗПУГ е противоконституционна, 
тъй като налага не само непредвидено, но и 
несъвместимо и с духа, и с буквата на чл. 1, 
ал. 2 от Конституцията ограничение. Именно 
такова ограничение може да се разглежда 
като „присвояване на осъществяването на 
народния суверенитет“.
Конституционен съдия:
Атанас Семов
6743