Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 17

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  17  
най-малко две години, е едно от установените 
в член 140, § 1 ДФЕС изисквания за преценка 
от компетентните субекти на изпълнението 
на конвергентните критерии. Това обаче не 
води автоматично до незабавно приемане на 
еврото, а е само предпоставка за осъщест-
вяване на предвидената в член 140 ДФЕС 
процедура на оценка. 
Предвид изложеното Конституционният съд 
поддържа, че даденото от България в хода на 
присъединителния процес съгласие за участие 
в паричния съюз, включително и за приемане-
то на еврото, е предварително и обвързващо 
държавата условие за членство в Европейския 
съюз. Чрез Договора за присъединяване – на-
длежно ратифициран от Народното събрание, 
България е поела валидно задължение за 
участие в паричния съюз. Изграждането на 
паричен съюз в рамките на Европейския съюз 
е подчинено не на определянето на конкретни 
дати за държавите членки с дерогация, а на 
изпълнението от тях на критерии, установени в 
първичното право на Съюза, което държавите 
членки чрез подписаните от тях договори са 
приели доброволно да изпълняват. Прецен-
ката за момента, когато държавата членка с 
дерогация се включва във Валутнокурсовия 
механизъм ІІ (ERM II), е предоставена на 
държавата членка, но от нея се очаква да се 
присъедини към механизма. Преценката за 
момента, когато държава членка с дерогация 
е готова да приеме еврото, т.е. изпълнила е 
конвергентните критерии, установени в член 
140, § 1 ДФЕС, се извършва не едностранно 
от националния парламент на държавата 
членка, а от Съвета на Европейския съюз по 
предложение на Комисията след консултация 
с Европейския парламент, след обсъждане в 
Европейския съвет и след препоръка, отпра-
вена от квалифицирано мнозинство от чле-
новете на Съвета, представляващи държавите 
членки, чиято парична единица е еврото. 
Това означава, че българският парламент 
след доброволното включване на България 
във Валутнокурсовия механизъм ІІ (ERM 
ІІ) с едностранно свое действие не може да 
определи конкретна дата, до която няма да 
приема еврото, защото това би било прена-
писване на установените в член 140 ДФЕС 
условия и ред за приемане на еврото, което 
е в несъответствие с правото на Европейския 
съюз и е конституционно недопустимо.
Конституционният съд намира, че пред-
ложението за произвеждане на национален 
референдум, съдържащо въпрос за определяне 
на конкретен срок, до който еврото няма 
да се приема като национална валута, не е 
„уточняване на съдържанието на елемент на 
международен договор“ чрез формата на пряко 
осъществяване на държавната власт, както 
твърди вносителят, което „не противоречи 
на същността на договора“, а е по същество 
пренаписване на условията в противоречие 
на установеното с ратифициран от Народното 
събрание договор. Поради това произвежда-
нето на национален референдум като форма 
на осъществяване на държавната власт от су-
верена с поставения от инициативен комитет 
въпрос би било в нарушение на конституци-
онните изисквания и по-конкретно на чл. 85, 
ал. 3 от Конституцията.
Предложението за произвеждане на наци-
онален референдум, съдържащо поставения 
от инициативен комитет въпрос, е в несъот-
ветствие и с чл. 4, ал. 3 от Конституцията. 
Съгласно цитираната конституционна раз-
поредба България участва в изграждането и 
развитието на Европейския съюз. 
Конституционният съд в Решение № 7 от 
2018 г. по к.д. № 7/2017 г. посочва разпоредбата 
на чл. 4, ал. 3 от Конституцията като „един 
от основополагащите принципи на устано-
вения конституционен ред“, който „отваря 
националната правна система за включването 
и действието“ на правото на Европейския 
съюз и „въвежда европейското измерение в 
дейността на държавата“. Приемането на тази 
конституционна разпоредба (Закон за измене-
ние и допълнение на Конституцията – обн., 
ДВ, бр. 18 от 2005 г.) е мотивирано от раз-
бирането, че „[и]зграждането на обединена 
Европа се разглежда като един напреднал, но 
все още незавършен интеграционен процес, 
чиято крайна цел е обхващането на всички 
европейски държави, които зачитат ценностите 
на Европейския съюз и поемат задължението 
да ги доразвиват“ (мотиви на проекта на Закон 
за изменение и допълнение на Конституцията, 
внесен от народни представители, сигнатура 
№ 454-01-137, приети от Временната комисия 
за обсъждане и подготовка на предложенията 
за промени в Конституцията). Този мотив се 
проектира в разпоредбата на чл. 4, ал. 3 от 
Основния закон – в израза „участва в изграж-
дането и развитието на Европейския съюз“. 
Конституционният съд в цитираното по-горе 
решение подчертава, че конституционният 
законодател ясно разграничава „участието в 
изграждането и участието в развитието на 
Европейския съюз, отразявайки динамичния 
и непрекъснат характер на интеграционния 
процес“, както и че „участието в изграждането 
е свързано не само с акта на присъединяването 
на Република България към европейското обе-
динение, а по-широко – с идеята за членството 
в Европейския съюз, а следователно със самото 
израстване на европейската конституционна 
архитектура, която протича на етапи“. 
Участието на България в паричния съюз 
като неотменима част от изграждането и 
развитието на Европейския съюз (член 3, 
§ 4 ДЕС) при поетите от държавата чрез 
подписаните договори условия е проявление 
именно на това разбиране на конституцион-