Държавен вестник, бр. 5, 2011 г., стр. 5

БРОЙ  5	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
чл. 84, т. 2; чл. 87, ал. 2; чл. 106), присъст­
ващо в Конституцията и конституционната 
практика с установено и познато съдържание; 
характеристиките му имат трайна уредба в 
законодателството. Държавните учреждения, 
общините и бюджетно субсидираните заведения 
изпълняват обществени функции и във връз­
ка с това разполагат с целево предназначени 
парични средства по предварително приет по 
законовия ред бюджет. Законът за устройство 
на държавния бюджет регулира съставянето, 
приемането, изпълнението и отчитането на 
държавния бюджет на Република България. Въз 
основа на него всяка година се приема закон 
за държавния бюджет на Република България 
с предписания, засягащи планираните приходи 
и разходи – той е годишният финансов план 
на държавата. Същият съдържа разпоредби, с 
които държавните органи са оправомощавани 
да извършват необходимите им разходи на дър­
жавни парични средства до определен размер. 
3. Поначало принудителното изпълнение е 
формализираният способ, чрез който се осъ­
ществяват притезания за постигане на резултат 
и гаранции посредством държавната принуда. 
Така че принудителното изпълнение означава 
държавна принудителна власт срещу длъжника, 
към когото е изпълнението. Принудителното 
изпълнение на вземания от гражданскоправен 
характер, като заместващо доброволното им 
плащане, се осъществява от публичната власт 
чрез органите, определени от държавата, а имен­
но частни или държавни съдебни изпълнители. 
Тогава, ако техните действия се насочат към 
държавните учреждения, би възникнало проти­
воречие. В тази връзка основателно се поставя 
въпросът дали държавните учреждения въобще 
могат да са адресат на действия по държавна 
принуда за изпълнение на гражданскоправни 
вземания, т.е. държавата, която има монопол 
над държавната принуда, да принуждава себе 
си. Това вътрешно противоречие в правната 
фигура „държавните учреждения като адре­
сат на принудително изпълнение в частното 
право“ отдавна е осъзнато в доктрината и е 
намерило отражение в законодателството не 
само в България, но и в Германия, Франция, 
Белгия и др. Възприетата правна конструк­
ция за преодоляването му е стъпила върху 
административноправна основа – поначало 
държавата, както и гражданите, е подчинена 
на закона. Но нейното подчинение се отлича­
ва от това на гражданите, тъй като в него се 
проявява т. нар. nobile officium – държавата по 
дефиниция трябва да е почтена и отговорна. 
В този контекст принудителното изпълнение 
срещу вещи и парични суми – собственост на 
държавата, е неприложим способ за събиране 
на парични вземания поради идентичността на 
субекта и обекта на принудата – държавата и 
нейната собственост. Съдът заключава, че в 
конкретния конституционен спор изпълнени­
ето на съдебно признатото парично вземане, 
протичащо по реда на чл. 519, ал. 2 ГПК, не 
се заличава, а придобива смесен характер – взе­
мането е частноправно, а изпълнението му се 
разполага в административноправно отношение. 
Смесването на частноправното отношение с 
публичноправно е предназначено да служи като 
гаранция, че изпълнението ще се реализира, а 
едновременно с това няма да бъде застраша­
ван балансът на държавния бюджет, което не 
противоречи на Конституцията. 
В доктрината отдавна е направен изводът, 
че изпълнителният процес не е единствено­
то средство за осъществяването на частните 
субективни права. Покрай него българското 
право познава съдебното производство на уни­
версалното принудително изпълнение, каквото 
е търговската несъстоятелност, принудително 
осъществяване на родителска власт, както и 
принудително осъществяване на частни субек­
тивни права чрез дейността на административни 
органи (Ж. Сталев). Несъмнено тук оспорваната 
законова уредба принадлежи към последната 
група. Въведеното с оспорената уредба изис­
кване кредиторовото вземане да се заяви пред 
съответния финансов орган на длъжника, т. е. 
пред орган, чужд на правоотношението, от 
което вземането е възникнало, не противоре­
чи на конституционни норми. Това изискване 
е породено от спецификата на бюджетните 
отношения в държавата. Финансовият орган 
на учреждението длъжник, както и задължи­
телната намеса на висшестоящия орган не са 
произволни, а законово определени; на тях е 
възложено при липса на кредит да предприемат 
необходимите мерки, за да се гарантира включ­
ването и плащането от държавния бюджет за 
следващата година. Съдът възприема целта и 
смисъла на оспорената законова уредба като 
осигуряване на необходимо и разумно равно­
весие между интересите на държавата и тези 
на частните кредитори и преценява оспорената 
уредба на чл. 519 ГПК относно недопускането 
на принудително изпълнение срещу държавните 
учреждения за конституционосъобразен. 
Едновременно с това обаче съдът констатира 
недостатъчност на правната уредба относно 
въпросните необходими мерки, както изисква 
конституционният принцип на правовата дър­
жава и правото на Европейския съюз. 
4. По отношение на общините се поставя 
въпросът дали предвиденият за държавните уч­
реждения особен ред по чл. 519 ГПК е въобще 
приложим за удоволетворяването на парични