Държавен вестник, бр. 20, 2016 г., стр. 16

СТР.  16	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  20
Отхвърля искането на шестдесет и двама 
народни представители от 43-то Народно 
събрание за установяване на противоконсти-
туционност и произнасяне за съответствие с 
общопризнатите норми на международното 
право и международните договори, по които 
България е страна, на разпоредбата на чл. 40, 
ал. 4а от Закона за здравното осигуряване 
(обн., ДВ, бр. 70 от 19 юни 1998 г.; изм. и 
доп., бр. 48 от 27 юни 2015 г.; последно изм., 
бр. 102 от 29 декември 2015 г.).
Председател:  
Борис Велчев
ОСОБЕНО МНЕНИЕ
по конституционно дело № 6 от 2015 г. на 
конституционния съдия Филип Димитров
Правната норма е израз на воля – на зако-
нодателя или суверена-учредител, а при под-
законовите нормативни актове – на изпълни-
телната власт в рамките на възложеното є от 
законодателя. Противоконституционността 
на една разпоредба следователно се опреде-
ля от вложената в нея воля за създаване на 
уредба, отклоняваща се от конституционните 
правила и принципи. Доколкото такава воля 
не е намерила израз в оспорваната разпоредба 
на новата алинея втора на чл. 45 от Закона 
за здравното осигуряване, тя не може да се 
счита за противоконституционна. В този 
смисъл са и мотивите на Решение № 2 от 
2009 г. на КС по к.д. № 1 от 2009 г., което 
развива принципа за съхраняващото закона 
(конформно) тълкуване.
Конституцията е еднакво задължителна за 
всички – за легислатурата, за съдилищата, за 
администрацията и всички други държавни 
органи, както и за гражданите. Хипотезата, 
че на базата на допустима от Конституцията 
и закона делегация някой би могъл да създаде 
подзаконов акт с противоконституционно 
съдържание, е правно неубедителна – ви-
наги в някаква степен е възможно орган да 
действа противоконституционно, но тогава 
ще следва да се решава по съществуващия 
ред въпросът за противозаконността или 
противоконституционността на неговия акт. 
Действително чл. 52, ал. 1 и 2 от Консти-
туцията посочва, че уредбата за здравното 
осигуряване се осъществява със закон, но 
е естествено и често практикувано законо-
дателят да овластява изпълнителната власт 
да уреди определена материя, за която е 
необходимо прилагането на специфични тех-
нически знания или стандарти. Очевидно е, 
че законодателят извършва такава делегация 
именно (уместно е дори да се каже един-
ствено) по споменатите мотиви. При това в 
случая на чл. 45, ал. 2 се касае за очевидно 
динамична материя (която и досега подлежи 
на ежегодна актуализация и следователно не 
може да се счита за „трайна“ по смисъла 
на чл. 3 ЗНА). Трайната материя е уредена 
в първата алинея на чл. 45 и посочването 
във втората на необходимостта да се прило-
жат именно и само такива специфични – в 
случая медицински – стандарти би било 
обикновена тавтология. Ако е допустимо 
да има разграничения при обслужването 
(пакети), което не се оспорва в мотивите 
към настоящото решение, дори обикновена-
та човешка логика предполага критериите 
за тяхното разграничение да се базират 
върху динамичната оценка на медицински 
компетентните звена на администрацията. 
Не се изисква усилие, за да се установи, 
че разпоредбата на ал. 1 описва обхвата на 
медицинската помощ и вътре в него кон-
ституционно съобразните разграничителни 
критерии могат да бъдат само специфично 
медицински. Ако законодателят не е дал 
никакво указание, което дори да загатва за 
действия отвъд конституционните правила, 
очевидно както всеки в държавата, така и 
овластеният орган ще трябва да ги спазва. 
Тази е и логиката на цитираното Решение 
№ 2 от 2009 г. по к.д. № 1 от 2009 г., при 
това досежно бюджетната материя, в която 
при това необходимостта от приложението 
на строго професионално-специфични (в 
тук атакуваната разпоредба – медицински) 
стандарти далеч не е така очевидна.
Не е работа на Конституционния съд да 
коментира хипотетични бъдещи отклонения 
от конституционните принципи, нито на за-
конодателя – да предпазва по-нискостоящите 
органи от нарушение на Конституцията чрез 
непрекъснати припомняния какво съдържа 
тя. Конституционният съд като всички органи 
в държавата дължи уважение на държавните 
институции и когато те действат в рамките 
на конституционните си правомощия, следва 
да приема стореното от тях, независимо от 
литературните му достойнства или недоста-
тъци, за отговарящо на конституционните 
изисквания и само когато констатира обрат- 
ното – да се намесва. Конституционният съд 
няма дидактична функция и дори и когато 
граматиката на законовата разпоредба далеч 
не е пример за подражание, но смисълът є е 
разбираем, литературните є недостатъци не 
са основание за обявяване на несъответствие 
с Конституцията.
Конституционен съдия:  
Филип Димитров
1925