Държавен вестник, бр. 102, 2025 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  102
и поведението на правните субекти, както и 
основните положения, съобразно които функ­
ционират другите власти. Както е подчертано 
в Решение № 6 от 2012 г. по к.д. № 3/2012 г., 
„като установява формата на държавно управ­
ление, Конституцията определя и правното 
положение на парламента. Той е национален 
представителен орган, който чрез осъществя­
ването на законодателната власт и чрез фор­
мирането и контрола на правителството, заема 
основно място в конституционната система. 
Правомощията, които Основният закон му 
предоставя, водят до същия извод. Република 
България се управлява според Конституцията 
и законите (чл. 4, ал. 1 от Конституцията) и 
очевидно титулярят на законодателната власт 
ще има особено положение в системата на 
държавните органи“. Уредените в чл. 84 и 85 
от Конституцията правомощия на Народното 
събрание очертават неговата изключителна 
компетентност в управлението на държава­
та, като Основният закон не предвижда и не 
допуска което и да е от тези правомощия да 
бъде делегирано или преотстъпвано другиму. 
В този смисъл в Решение № 4 от 2023 г. по к.д. 
№ 3/2021 г. е подчертано, че „законодателните 
правомощия на парламента не могат да бъдат 
делегирани на други държавни органи“.
Според Решение № 9 от 2016 г. по 
к.д. № 8/2016 г. „Народното събрание е вис­
шият държавен орган, в чиято компетентност 
Конституцията е възложила осъществяването 
на най-важните държавни функции. За тяхно­
то осъществяване му е предоставил широка 
компетентност, очертана в различни консти­
туционни разпоредби, една от които е тази за 
приемане на решение за произвеждане на на­
ционален референдум – чл. 84, т. 5“. Чрез това 
правомощие на парламента се осъществява 
произтичащата от чл. 1, ал. 2 от Конститу­
цията възможност суверенът да участва непо­
средствено в осъществяването на държавната 
власт чрез произвеждане на референдуми (чл. 
10 от Конституцията). В Решение № 9 от 2016 г. 
Конституционният съд също така е подчертал, 
че според Основния закон решението за произ­
веждане на национален референдум се взема 
„само и единствено от Народното събрание“. 
Съдът е обърнал внимание на необходимостта 
предложението за произвеждане на национален 
референдум да бъде подложено на „преценка 
на Народното събрание“, тъй като „решението 
по чл. 84, т. 5 от Конституцията като акт на 
своеобразен предварителен контрол следва да 
осигурява гаранция, че гражданите ще вземат 
такова решение, което да може да бъде изпъл­
нено от Народното събрание“. Във връзка с това 
е посочено, че „правомощието на Народното 
Народното събрание или за преценка на допус­
тимостта на предложения, внесени от овластени 
субекти“. Обръща внимание, че „парламентар­
ната автономия не може да се упражнява по 
начин, който нарушава конституционните права 
на други органи или ограничава механизмите 
на пряката демокрация“. В заключение доц. 
д-р Паунов заявява, че председателят на Народ­
ното събрание не разполага с компетентност да 
преценява изискванията, при които е допустимо 
произвеждане на национален референдум, като 
отклонява предложение, направено от субект, 
овластен със закон.
Д-р Дилян Начев подчертава, че председа­
телят на Народното събрание разполага със 
самостоятелни правомощия, изрично пред­
видени в Конституцията и законите, „но със 
сигурност председателят не притежава право­
мощия, които не са изрично предвидени, нито 
такива, които са част от компетентността на 
друг конституционно предвиден орган“, както 
и не може да му ги изземва, включително с 
неговото „изрично или мълчаливо съгласие“. 
Категоричен е, че правомощието да се преце­
няват изискванията, при които е допустимо 
произвеждане на национален референдум, 
„принадлежи единствено на самото Народно 
събрание […], като волята му не може нито да 
се предполага, нито да се изразява еднолично 
от неговия председател“.
Конституционният съд, след като обсъди до­
водите и съображенията, изложени в искането, 
както и в представените становища и правни 
мнения, за да се произнесе, съобрази следното:
Както Съдът вече е имал възможност да 
подчертае в определението си за допускане за 
разглеждане на искането за даване на задъл­
жително тълкуване на Основния закон, анга­
жирането на компетентността му по чл. 149, 
ал. 1, т. 1 от Конституцията произтича от 
наличие на конституционен проблем, отна­
сящ се до разграничаване на правомощията 
на парламента и на неговия председател при 
внесено от оправомощен субект предложение 
за произвеждане на национален референдум. 
От тази гледна точка отговорът на тълкувател­
ния въпрос е свързан с изследване на консти­
туционните правомощия на самото Народно 
събрание, както и на конституционния статус 
на председателя му.
Разпоредбата на чл. 1, ал. 1 от Основния 
закон прогласява като основополагащ кон­
ституционен принцип, че „България е репу­
блика с парламентарно управление“. Като 
общонационално представително учреждение 
парламентът не само е център на политическия 
живот, но и чрез законодателната си дейност 
определя насоките на общественото развитие