Държавен вестник, бр. 31, 2012 г., стр. 23

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  23  
българско гражданство и освобождаването и 
лишаването от него. Доколкото обаче всеки 
депутат има право на законодателна иници-
атива извън законопроектите за бюджета, то 
остава под съмнение нуждата да се организира 
от самия парламент група депутати, които 
да подготвят изводи, по които Народното 
събрание в последна сметка да се произнесе, 
вкл. необходимостта от законодателни про-
мени. Подобно разбиране за иницииране и 
упражняване на законодателна инициатива тя 
да премине през предварителното одобрение 
на парламента и след това предложението 
да бъде внасяно за обсъждане определено 
излиза извън смисъла и предназначението 
на този правен институт. Оттук се налага и 
заключението, че организационната форма 
на временна парламентарна комисия в кон-
кретния случай се „запълва“ с несвойствено 
съдържание.
4. Както се вижда от развилата се в пле-
нарната зала дискусия и внесените изменения 
в предложения проект за решение, приетото 
Решение от 15 февруари 2012 г. изхожда от 
разбирането, че временна парламентарна 
комисия, която се занимава с проучването 
на определен въпрос, не е анкетна коми-
сия. Тезата, че именно анкетата, но не и 
проучването представляват парламентарен 
контрол, се изразява и в рамките на обсъж-
данията, които протичат в рамките на вече 
избраната на 15 февруари 2012 г. временна 
парламентарна комисия. Дали дадена вре-
менна парламентарна комисия има за задача 
да проучва, или да прави анкета, е въпрос 
на конкретна преценка. Самият Правилник 
за организацията и дейността на Народното 
събрание (глава пета) не дава основание да 
се мисли, че подобно разграничение има 
някакъв правен ефект. От своя страна, 
Конституцията, когато говори за проучва-
ния и анкети (чл. 79, ал. 3), има предвид 
не някаква конкретизация на понятието 
„парламентарен контрол“, а способите за 
набиране на информация. Основният закон 
посочва, че временните парламентарни ко-
мисии се избират за проучвания и анкети 
с цел да определят правното им положение 
в сравнение с постоянните парламентарни 
комисии (чл. 79, ал. 2 от Конституцията), 
които поначало са включени в законодател-
ния процес (чл. 26 и сл. от Правилника за 
организацията и дейността на Народното 
събрание). Всъщност и самото Решение от 
15 февруари 2012 г. е твърде непоследовател-
но – в повечето от точките си то говори за 
временна парламентарна анкетна комисия. 
На следващо място, доколкото причината 
за избиране на временните парламентарни 
комисии може да бъде конкретен повод 
(чл. 34, ал. 1 от Правилника за организа-
цията и дейността на Народното събрание), 
за разлика от постоянните парламентарни 
комисии, дейността им може да има отно-
шение най-вече към конкретни аспекти на 
управлението, което в крайна сметка рефлек-
тира върху осъществяването на парламен-
тарния контрол. Ето защо, дали възложената 
задача е свързана с проучването на даден 
въпрос, или с извършването на анкети, това 
в крайна сметка е въпрос на факт, а не на 
право. Народното събрание ще трябва да се 
произнесе по изводите, които временната 
парламентарна комисия е направила. 
Важно в юридически аспект е друго. 
Задачата, която се поставя на една или 
друга временна парламентарна комисия, 
е необходимо да не надхвърля или да из-
лиза извън обхвата на предоставените от 
Конституцията правомощия на Народното 
събрание (Решение № 14 от 1997 г. по к.д. 
№ 11 от 1997 г.). Това, което се отнася до 
цялото, ще се отнася и за избраната от него 
парламентарна комисия. Конституционният 
съд вече се е произнасял по зависимостта 
между правомощията на Народното събрание 
и дейността на парламентарните комисии. 
Той е постановил, че както парламентът, 
така и негови комисии не могат да задъл-
жават президента или вицепрезидента, кон-
ституционните съдии и магистратите да се 
явяват пред тях и да отговарят, защото това 
противоречи на принципи за разделение на 
властите (Решение № 5 от 1995 г. по к.д. № 3 
от 1995 г.). Заключението, което изцяло се 
опира на принципа за разделение на власти-
те, има обаче своето закономерно логическо 
продължение. Per argumentum a fortiori, след 
като не може по-малкото, няма да може 
и по-голямото, Народното събрание или 
създадените от него комисии, без значение 
дали са постоянни, или временни, не трябва 
да се намесват и да обсъждат дейността на 
други висши държавни органи, освен ако 
Конституцията не ги е овластила. 
5. Член 62, ал. 1 от Конституцията пре-
доставя на Народното събрание правото да 
упражнява парламентарен контрол. Той има 
различни форми, но във всеки случай един 
основен предмет – дейността на правител-
ството, което осъществява управлението и 
неговата политическа отговорност. Парла-
ментарният контрол има своето основание 
в правомощието на парламента да избира 
и освобождава правителството (чл. 84, т. 6 
от Конституцията). Характерът на връзката 
следователно определя спрямо кого е насо-
чен парламентарният контрол и изключва 
възможността той да се разпростре и към 
дейността на други висши държавни органи, 
извън изпълнителната власт, олицетворявана 
от правителството и подчинената му адми-
нистрация. Според приетото на 15 февруари 
2012 г. решение предмет на проучване са