Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 33

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  33   
1991 г. взаимоотношения президент – пра­
вителство – парламент в посока на властово 
надмощие на парламента, което е в наруше­
ние на ядрото на основополагащия за кон­
ституционния ред принцип на разделение на 
властите – да не се допусне подчиняването 
на една власт на друга. 
Съдиите посочват, че „обстоятелството, 
че правителството в държава, установила 
парламентарна форма на управление, е от­
говорно пред парламента, не създава за пра­
вителството статус на подчиненост – сферата 
на вземане на важните държавни решения 
не е резервирана единствено за Народното 
събрание като национален представителен 
орган, в тази сфера от съществено значение 
за ръководството на държавата са правомо­
щията на правителството“ (Решение № 10 от 
2021 г. по к.д. № 8/2020 г.). В своята практика 
Конституционният съд отбелязва че „[п]рав­
ното положение на президента на Република 
България като държавен глава и орган, който 
изпълнява интегриращи функции в държав­
ното управление, изключва възможността той 
да бъде титуляр, на която и да е власт, в т.ч. 
и изпълнителната власт“ (Решение № 6 от 
2012 г. по к.д. № 3/2012 г.). Съдът подчертава, 
че „президентът взаимодейства с титулярите 
на всяка от властите, но без това да го пос­
тавя над тях“, и приема, че „в българския 
конституционен модел президентът допринася 
за умереност и непрекъсваемост в държавното 
управление, ориентирано към дългосрочните 
цели на държавата и се проявява като възпи­
ращ фактор и коректив на правителствените 
политически решения“ (Решение № 12 от 
2020 г. по к.д. № 1/2020 г.).
Конституционните съдии посочват, че в 
конституционната правова държава с пар­
ламентарно управление националният пред­
ставителен орган е център на властването, 
но широка е не властта на парламента, а 
на парламента в рамките на Конституция­
та – той е учредена власт, която е присъщо 
ограничена. Конституцията е, която определя 
рамката за действие на политическото пред­
ставителство – обратното лишава от смисъл 
съществуването на писаната конституция 
като върховен закон и на самия конститу­
ционализъм.
Осигуряването на непрекъсваемост в 
дейността на парламента не може да бъде 
самò по себе си оценено като укрепване на 
парламентаризма. Парламентарното управле­
ние не означава управление от парламента, а 
има смисъл, че отговорността за изграждане 
и функциониране на единна система на уп­
равление в държавата се носи от правител­
ство, създадено от и понасящо политическа 
отговорност пред парламента. Всяка от двете 
власти – законодателна и изпълнителна, има 
своите функционално назначение и компетент­
ност, които осъществяват във взаимодействие 
и взаимен контрол и възпиране. Това устано­
вено положение в конституционната доктрина 
и практика е относимо и към хипотезата на 
служебно правителство. В република с парла­
ментарно управление и държавен глава – пре­
зидент, каквато е България, в случаите на 
парламентарна криза именно предвидената 
от създателите на Конституцията демокра­
тична функция на президента – да бъде 
политически посредник между титуляря на 
държавна власт и доказалото невъзможността 
си да изпълни демократичното си назначение 
народно представителство – е насочена към 
преодоляване на парламентарната криза, 
а не осигуряването на непрекъснатост на 
властването на такъв парламент. При пар­
ламентарно представителното управление 
избирателите са единственият легитимиращ 
фактор за политическото представителство 
чрез акта на избора; те не са просто обект, 
а субект на управление и непрекъсваемостта 
в дейността на Народното събрание няма 
приоритет пред легитимиращата роля на из­
борите. Предвид изложеното съдиите считат, 
че обсъжданата промяна в ал. 5 на чл. 99, 
така както е въведена с § 7 ЗИД на Конститу­
цията, е в несъответствие с основополагащия 
принцип на народен суверенитет и формата 
на парламентарно управление, установени с 
Конституцията от 1991 г., които са неотдели­
ма част от конституционните съдържателни 
ограничения на властта на представителния 
орган да извършва конституционни промени 
по смисъла на чл. 153 във връзка с чл. 158, 
т. 3 от Основния закон.
Освен това, като ограничава демократич­
ната функция на президента в република с 
парламентарно управление, с оглед на харак­
теристиката му на основна конституционна 
институция, обсъжданата конституционна 
промяна засяга фундамента на държавата 
(Тълкувателно решение № 3 от 2003 г. по к.д. 
№ 22/2002 г., Тълкувателно решение № 2 от 
1991 г. по к.д. № 24/1991 г.). Промяната отнема 
съществената част от правомощията на пре­
зидента – да определя състава на служебното 
правителство и да го назначава. В ролята на 
производна учредителна власт Народното 
събрание може да променя Конституцията по 
реда, предвиден в глава девета на Конститу­
цията, но то не може да променя смисъла на 
съществуване на трайните конституционни 
институции, които осъществяват държавното 
управление – тяхната организация, функции 
и статус, както и баланса между тях, каквото 
произтича от обсъжданите тук конституцион­
ни промени. 
Създадените от Конституцията основни 
държавни органи, мястото, формирането и