Държавен вестник, бр. 66, 2003 г., стр. 7

Б Р О Й  66
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  7
през 1234 г. с възстановяването на Българската
Патриаршия и въздигането на търновския ар-
хиепископ в патриарх и за трети път с послед-
ното възстановяване на българската патриар-
шия през 1953 г. Впрочем подчинеността на
Българската православна църква на апостол-
ските правила, които се санкционират от все-
ленски събори, изключва възможността тя да
възприеме друго решение. Несъмнено тези кул-
турно-исторически факти са с определена кон-
ституционна стойност, изрично призната в оп-
ределянето на източноправославното вероиз-
поведание като традиционна за България рели-
гия—чл. 13, ал. 3 от Конституцията.
Очевидно основният въпрос пред съда в този
случай не е традиционността на оспорената
уредба, а дали и доколко законовото є възпро-
извеждане е намеса във “вътрешноорганизаци-
онния живот” на Българската православна цър-
ква или в нейното “обществено проявление”.
При обсъждането на този въпрос следва да се
имат предвид две съображения. Първото е от
езиково и логическо естество. Намесата пред-
полага действие против или независимо от во-
лята на религиозната общност, съответно инс-
титуция. В конкретния случай законовото въз-
произвеждане на фундаментални за източното
православие догмати и канонични правила не
може да бъде квалифицирано като намеса, ко-
ето личи и от становището на Българската пра-
вославна църква. Всъщност нито в искането,
нито в становищата по делото може да се наме-
ри пример в какво се изразява “намесата” в този
случай. Твърдението за намеса се свежда до
абстрактни спекулации без конкретен пример
от действителността.
Второто съображение е от правно-техничес-
ко естество. Едва ли е необходимо да се повта-
ря, че всички разгледани (и оспорени в искане-
то) положения са установени напълно автоном-
но и едностранно от самата Българска право-
славна църква и записани в нейния устав. Зако-
нът само преписва този акт на самоопределяне,
без светският законодател да участва в него.
Самият закон в своя чл. 4, ал. 2 определя като
недопустима държавната намеса във вътреш-
ната организация на религиозните общности и
институции. Всеки може да се брани срещу евен-
туалното нарушаване на тази законова забрана
както пред българските съдилища, така и пред
международните правозащитни институции.
Изразеното опасение, че възпроизвеждането
на основни канонични правила от Устава на
Българската православна църква в закона може
да осуети бъдещи изменения в църковната уред-
ба, е неоснователно. Самото опасение има хипо-
тетичен характер и не може да бъде приложено
към което и да е от изброените определения.
Както беше посочено по-горе, всяко от положе-
нията в чл. 10, ал. 1, изр. 3 и 4 ЗВ е резултат от
хилядолетно развитие и историческа традиция.
Вероятността Българската православна църква
да промени своите догмати относно апостолич-
ността, съборността, синодалната си форма
на управление или правилото патриархът да е
митрополит на главния град (столицата) е само
теоретична, за да повлече противоконституци-
онност на текста. Както беше споменато, посо-
чените характеристики се основават на общите
източници (“учението и каноните на Вселенска-
та църква”—чл. 2 УБПЦ) на каноничното право
и могат да бъдат променяни само от вселенски
събори. Българската православна църква като
една от поместните църкви не може едностран-
но да промени което и да е от изброените поло-
жения, без да промени същността си на право-
славна църква. Това важи както за догматите в
чист вид (святост, апостоличност и съборност),
така и за каноничните правила (синодална фор-
ма на управление и избирането на патриарха за
столичен митрополит—чл. 5, 6, 7, 9 и 14 УБПЦ).
Многовековната стабилност на църковните ка-
нони се определя от общото за християнските
църкви разбиране, че “Управляващите “земна-
та страна” на църковния живот канони са неот-
делими от християнските догмати. Те не са юри-
дически статути в буквалния смисъл на думата,
а прилагане на църковните догмати...” (Лоски,
Вл., Мистическото богословие на източната
църква, Догматическо богословие, “Слово”, Ве-
лико Търново, 1993 г., с. 95). При преценката за
конституционосъобразност на чл. 10, ал. 1 ЗВ
съдът следва да се ръководи от действителност-
та, а не от измислени бъдещи, невероятни (или
малко вероятни) събития.
При тази преценка съдът е длъжен да вземе
предвид и останалите норми на закона, а не само
оспорената норма, извадена от общия контекст
на уредбата. Прочитът на закона показва, че
ненамесата във вътрешната организация на
религиозните институции е основен принцип на
закона (чл. 4, ал. 2 ЗВ) и че устройството и уп-
равлението на БПЦ се определят в нейния ус-
тав (чл. 10, ал. 2 ЗВ). От това следва, че изборът
на патриарх е гарантиран срещу държавна на-
меса от закона. Религиозната общност в съот-
ветствие със своя устав избира своя патриарх
свободно и независимо от държавна намеса.
Ето защо обстоятелството, че към този мо-
мент законът възпроизвежда канонични нор-
ми, така както са създадени автономно от ре-
лигиозната общност и съответстващи на апос-
толските правила, не може да бъде определено
езиково, житейски и логически като намеса в
нейния вътрешноорганизационен живот.
Поради това разпоредбите на чл. 10, ал. 1,
изр. 3 и 4 ЗВ не противоречат на Конституцията
и искането следва да бъде отхвърлено като не-
основателно.
В контекста на казаното по-горе следва да се
разгледа и разпоредбата на чл. 10, ал. 2 ЗВ. Спо-
ред първото изречение на този текст “Българ-
ската православна църква е юридическо лице”.
Твърдението, че с така създадената уредба
се нарушава чл. 6 от Конституцията (принципа
на равенство), е неоснователно. Конституцион-
ната норма урежда равенството на гражданите,
но не изключва правото на законодателя да
създава различен режим за различните катего-
рии юридически лица. В искането твърдението