Държавен вестник, бр. 73, 2012 г., стр. 13

БРОЙ  73	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
социалната справедливост, сигурността и 
солидарността могат да бъдат гарантирани 
само докато броят на лицата, получаващи 
обезщетения, е значително по-малък от броя 
на лицата, които правят вноски за това. 
Обстоятелства, предизвикващи отклоняване 
от това съотношение, правят наложителни 
реформи в осигурителната система. В прак­
тиката си Конституционният съд е отчитал 
такива общоизвестни обстоятелства, нало­
жили реформи, в т.ч. въвеждането на пови­
шени изисквания за придобиването право 
на пенсия за осигурителен стаж и възраст 
(Решение на КС № 5 от 2000 г. по к.д. № 4 от 
2000 г.). В настоящия конституционен спор 
съдът също отчита такива обстоятелства – в 
резултат на негативните демографски проце­
си работоспособното население продължава 
да намалява спрямо предходните години; 
демографските тенденции, свързани със 
застаряване на населението, увеличаването 
на средната продължителност на живота и 
намаляването на броя на хората в работоспо­
собна възраст, водят до негативни последици 
за социалното осигуряване. От една страна, 
лицата, които внасят осигурителни вноски, 
стават по-малко, от друга – периодът на 
получаване на пенсия става по-продължи­
телен, а броят на лицата, които получават 
пенсия – все по-голям. Статистически данни 
на НОИ показват, че в България съотно­
шението между работещи и пенсионери за 
2011 г. вече е 100:79.5, сравнено със същото 
съотношение за 2007 г. – 100:78.6 (изведено от 
данни на Статистически справочник. Демо­
графия, икономика и социално осигуряване 
1991 – 2011 г., НОИ, 2012 г.). Прогнозира се, 
че в дългосрочен план публичните финанси 
ще се окажат под постоянен и засилващ се 
натиск, идващ от очаквания ръст на разходи­
те за пенсии като дял от брутния вътрешен 
продукт. При тези обстоятелства държавата, 
ако е „социална“, е длъжна да предприеме 
мерки за стабилизиране на осигурителната 
система, а оттам и да създаде и поддържа 
условия за осъществяването на основното 
право на социално осигуряване, в т.ч. правото 
на пенсия. Следователно предприемането на 
реформа с цел подобряването на съотношени­
ето в „договора на поколенията“ не нарушава 
принципа за социалната държава, напротив, 
така се изпълнява мандатът за социална за­
крила, произтичащ от качеството „социална 
държава“. Държавата изпълнява едно свое 
задължение. Налага се изводът, че оспоре­
ното законово съдържание по същество не 
нарушава принципа за социалната държава.
Проблемът е, че с приемането на оспорени­
те законови текстове се „скъсява хоризонтът“ 
на иначе наложителните по своята същност 
реформи на пенсионната система – съгласно 
оспорените текстове на чл. 68 КСО увелича­
ването на възрастта за пенсиониране действа 
от 31.12.2011 г., а преди изменението – от 
31.12.2020 г., т.е. реформата по същество е 
заложена още преди изменението, но с из­
менението нейното въвеждане се ускорява с 
9 години. Сравнението в текста на изр. 2 от 
ал. 1 на чл. 68 от КСО преди изменението 
му с § 6, т. 18 от ПЗР на ЗБДОО за 2012 г. 
показва различие единствено в две числа: 
първото е началният момент на нараства­
нето – 2011 г. вместо 2020 г., като старата 
редакция на текста е „31 декември 2020 г.“, 
а новата – „31 декември 2011 г.“; второто 
е стъпката на нарастване на възрастта от 
началото на всяка следваща календарна 
година – 4 вместо 6 месеца преди измене­
нието. Следователно спорът е не дали да се 
увеличава възрастта за пенсиониране; този 
спор вече е решен положително поради 
развитието на обективни процеси не само 
в България, но и в цяла Европа. В самото 
искане се прави позоваване на становището 
на Европейския икономически и социа­
лен комитет (ЕИСК) за това, че държави­
те – членки на Европейския съюз, трябва 
да запазят устойчивостта на пенсионните си 
системи. В становища на някои от страните 
се визират констатациите и препоръките, 
отправени от Съвета на Европейския съюз 
относно Националната програма за рефор­
ми на България (2011 – 2015 г.), и особено 
Препоръка № 3 за необходимите действия, 
които България следва да предприеме през 
2011 г.: „Да изпълни действията, договорени 
със социалните партньори по провежданата 
понастоящем реформа на пенсионната систе­
ма, да ускори някои от ключовите є мерки, 
които биха спомогнали за повишаването на 
действителната възраст за пенсиониране и 
намаляване на ранното напускане на трудовия 
пазар като постепенното увеличаване на про­
дължителността на социалното осигуряване, 
както и да засили мерките за улесняване на 
възрастните работници да остават по-дълго 
на работа.“ (ОВ, С 209/5 от 15.07.2011 г.); за 
2012 г. препоръката на Съвета на Европейския 
съюз е: „(2) Да предприеме допълнителни 
стъпки за намаляване на рисковете за ус­
тойчивостта и да подобри адекватността на 
пенсионната система чрез изравняване на 
законоустановената пенсионна възраст при 
мъжете и жените, които са внасяли осигу­
рителни вноски през целия си трудов стаж. 
Да въведе по-строги критерии и механизми 
за контрол при отпускането на пенсии за 
инвалидност.“ (ОВ, С 219/9 от 24.07.2012 г.).
Налага се изводът, че принципното ре­
шение за наложителното постепенно на­
растване на възрастта за пенсиониране е