Държавен вестник, бр. 32, 2000 г., стр. 37

Б Р О Й 32
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  3 7
ционния съд от 26.II.1995 г. Същото съгласно
чл. 149, ал. 1, т. 1 от Конституцията е задължи-
телно за всички, включително и правораздава-
телните органи. Съгласно даденото от Консти-
туционния съд тълкуване засягането “се обек-
тивира в нарушаването на правна норма от по-
висок ранг”. Само и единствено това материал-
ноправно основание легитимира процесуално-
правния интерес, т.е. допустимостта на съдеб-
ното обжалване на съответния администрати-
вен акт. Тъй като предмет на обжалване е нор-
мативен, а не индивидуален или общ админис-
тративен акт, визиращ конкретно еднократно
право или задължение, не е необходимо жалбо-
подателите Георги Събев и Стефан Стефанов
да доказват конкретно или потенциално засег-
нати материални права и интереси. Засягането
на техни права не е в зависимост и от това дали
те лично са или не са адресати на обжалвания
акт. Правата, които могат да им бъдат засегна-
ти, са не само конкретни права или интереси,
произтичащи от обжалвания административен
акт, но и общи граждански права, включително
правото всички нормативни актове, изгражда-
щи правната система на държавата, да бъдат
конституционно и законосъобразни, т.е. да е
спазен принципът на чл. 4, ал. 1 от Конституци-
ята. Съгласно чл. 26, ал. 2 от Конституцията във
връзка с чл. 3 от Закона за чужденците в Репуб-
лика България чужденците, които пребивават
в Република България, имат всички права и за-
дължения по Конституция, с изключение на
тези, за които се изисква българско граждан-
ство. Нито разпоредбата на чл. 120, ал. 2 от Кон-
ституцията, нито тази на чл. 8 ЗВАС поставят
правото на жалба срещу административен акт
в зависимост от българското гражданство. Ето
защо жалбоподателят Христодулус Хризантоу
е носител на субективното право на жалба и
относно него е относимо изложеното за други-
те жалбоподатели. Не е необходимо той да до-
казва качеството си на “местно лице” за данъч-
ни цели по смисъла на съответната спогодба за
избягване на двойното данъчно облагане, за да
се приеме, че за него е налице правен интерес
от обжалване на нормативния акт. Наличието
на процедура за взаимно споразумение в спо-
годбата за избягване на двойното данъчно об-
лагане с Кипър не лишава жалбоподателя от
право на жалба, тъй като процедурата по спо-
годбата се прилага независимо от процедурите
по вътрешното право.
Видно от горното по отношение на жалбо-
подателите е налице конституционният крите-
рий за съдебна обжалваемост на администра-
тивните актове. Обжалването на нормативен
акт съгласно чл. 13, ал. 1 ЗВАС не е обвързано
със срок. Поради изложеното жалбата е проце-
суално допустима.
По основателността на жалбата:
Наредба № 5 от 18.III.1998 г. за реда и проце-
дурите за прилагане на спогодбите за избягване
на двойното данъчно облагане по отношение
на чуждестранните лица и чуждестранните не-
персонифицирани дружества (ДВ, бр. 34 от
1998 г.), е издадена от министъра на финансите.
Съгласно § 1 от заключителните є разпоредби
тя се издава на основание § 13 от преходните и
заключителните разпоредби във връзка с чл. 17
ЗКПО и § 10 от преходните и заключителните
разпоредби във връзка с глава шеста от ЗОДФЛ.
Параграф 13 от преходните и заключителните
разпоредби на ЗКПО упълномощава министъ-
ра на финансите да издава наредби за прилага-
нето на отделни разпоредби на закона. Член 17
ЗКПО съдържа две алинеи—първата регламен-
тира приоритетното прилагне на международ-
ните спогодби по отношение на ЗКПО, а втора-
та сочи, че редът, начинът и процедурите по
прилагане спогодбите за избягване на двойно-
то данъчно облагане се определят от министъ-
ра на финансите за случаите, когато това е пред-
видено в съответната спогодба. Параграф 10 от
преходните и заключителните разпоредби на
ЗОДФЛ упълномощава министъра на финан-
сите да издава наредби за прилагането на глава
шеста. Глава шеста от ЗОДФЛ регламентира
приоритетното прилагане на международните
спогодби, избягване на международното двой-
но данъчно облагане и предотвратяване на от-
клонението от облагане с данъци. Спогодбите
за избягване на двойното данъчно облагане по
отношение на чуждестранни лица и чуждест-
ранни неперсонифицирани дружества, реда и
процедурите за прилагане на които визира об-
жалваната наредба, са междудържавни догово-
ри, които чрез ратификационния закон и след
обнародване в съответствие с разпоредбата на
чл. 5, ал. 4 от Конституцията стават част от вът-
решното ни право. Техният предмет е разпреде-
ляне фискалната юрисдикция на договарящите
държави. Те безспорно не създават ново меж-
дународно данъчно право, нито се прилагат
пряко към съответния данъчен фактически
състав, регламентиран от вътрешното право на
договарящата държава. В тях само се определя
компетентността на всяка държава по отноше-
ние на данъчно задължените лица и имущества
и се визира методът, чрез който се избягва двой-
ното данъчно облагане. Определяйки кръга на
данъчно задължените лица и имущества и ме-
тода за избягване на двойното данъчно облага-
не, спогодбите не определят реда и правилата,
по които ще се изпълняват. В някои от тях е
предвидено по отношение на отделни видове
доходи, че компетентните по смисъла на спо-
годбите органи на договарящите държави чрез
взаимно споразумение ще определят тези пра-
вила. В тези случаи по предвидените в самата
спогодба процедурни правила се определя на-
чинът на прилагане на съответните ограниче-
ния. В други липсва такава разпоредба, от кое-
то следва, че определянето им е предоставено
на свободната воля на всяка от договарящите
държави. Това обаче не означава, че спогодби-
те директно упълномощават министъра на фи-