Държавен вестник, бр. 101, 2020 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  101
към личния живот на гражданите, до степен, 
позволяваща им подробно да го наблюдават и 
контролират (в този смисъл Uzun v. Germany 
(app. № 35623/05).
5. Споделяме всички съображения на мно-
зинството, свързани с тълкуването на член 15, 
параграф 1 от Директива 2002/58/ЕО на Ев-
ропейския парламент и на Съвета от 12 юли 
2002 г. относно обработката на лични данни 
и защита на правото на неприкосновеност 
на личния живот в сектора на електронни-
те комуникации (Директива за правото на 
неприкосновеност на личния живот и елек-
тронни комуникации, изменена с Директива 
2009/136/ЕО на Европейския парламент и на 
Съвета от 25 ноември 2009 г.), в практиката 
на СЕС (Решение от 21 декември 2016 г., Tele2 
Sverige и Watson и др. (C-203/15 и C-698/15, 
EU:C:2016:970), Решение от 2 октомври 2018 г., 
Ministerio Fiscal (C-207/16, EU:C:2018:788).
Считаме обаче, че следва отчетливо да 
се отграничи, че в приложното поле на тази 
директива попадат както законодателна мярка 
в държава членка, която налага на достав-
чиците на електронни услуги „задължение за 
запазване на данни за трафик и на данни за 
локализация“, така и законодателна мярка, 
уреждаща „достъпа на властите до данните, 
запазени от тези доставчици“. Във връзка 
с това отново подчертаваме, че предмет на 
настоящото дело е законодателна мярка от 
последната категория – уреждаща достъпа 
до запазените данни, а не и такава, регла-
ментираща самото запазване. Като отново 
настояваме, че другата позиция необосновано 
разширява предмета на конституционното 
дело и надхвърля неговия обхват, намираме, 
че неизбирателното позоваване на практи-
ката на СЕС променя значително фокуса на 
произнасянето по искането, с което е сезиран 
Конституционният съд. Ето защо се позова-
ваме на такава, която е относима към него.
Вън от всяко съмнение е, че оспорената 
правна уредба предполага намеса в основни 
права – на неприкосновеност на личен живот 
и на защита на личните данни – чл. 32 от 
Конституцията (чл. 8 КЗПЧОС и чл. 7 и 8 от 
Хартата на основните права на Европейския 
съюз), които не са абсолютни. Те могат да 
бъдат ограничавани за постигането на опреде-
лени легитимни цели, стига това ограничение 
да е предвидено в закон и пропорционално 
на целта. Както СЕС приема в Решение от 
6 октомври 2020 г., La Quadrature du Net and 
Others v Premier ministre and Others (C-511/18, 
C-512/18 и C-520/18, EU:C:2020:791), Директи-
ва 2002/58 не лишава държавите членки от 
правото да приемат законодателство, което 
да позволява събиране на насочени трафични 
данни и данни за местонахождението за целите 
на борба с тежката престъпност, опазване от 
сериозни заплахи за обществената сигурност 
и за защита на националната сигурност при 
условие, че това събиране е ограничено по 
отношение на: категориите данни, средствата 
за комуникация, лицата и периода, за който 
това е стриктно необходимо (т. 147). След 
като директивата дава право на събиране и 
съхранение на лични данни при посочените 
обстоятелства, намираме, че на същите осно-
вания тя позволява и достъпа до тях.
ЕСПЧ в свое решение от 4 декември 
2015 г. на Голямото отделение по дело Roman 
Zakharov v. Russia (app. № 47143/06) закрепва 
критериите, на които законодателната уредба 
за намеса в личния живот на гражданите 
трябва да отговаря, за да се приеме, че тя 
дава адекватни и сигурни гаранции срещу 
злоупотреба, а именно: изрично да са уредени 
случаите, в които намесата в личните данни 
да е приложима, дефиниране на категориите 
лица, които могат да бъдат обект на съответ-
ната мярка, лимит на прилагане на мярката, 
изрично уредена процедура за прилагането є 
и предвиждане на предпоставки, при които 
получената информация трябва да бъде уни-
щожена (т. 231).
Намираме, че не само атакуваният ком-
плекс от норми, но и останалите разпоредби 
на ЗЕС обезпечават тези изисквания. Член 
251б, ал. 2, изречение трето ЗЕС изрично 
предвижда, че достъп до данните по т. 6 на 
ал. 1 (идентификатор на ползваните клетки) 
се допуска само относно лица, спрямо кои-
то е постановено принудително изпълнение 
на задължителна изолация и/или болнично 
лечение по чл. 61 ЗЗ, които са отказали или 
не изпълняват задължителна изолация и 
лечение. Член 251в, ал. 3 ЗЕС изисква посоч-
ване на периода от време, който да обхваща 
справката (който не може да е по-дълъг от 
шест месеца), а разпоредбите на чл. 251в, ал. 3, 
чл. 251г и 251г1 регламентират процедурата 
по осъществяването на достъпа до данните, 
както и хипотезата на унищожаването им. 
По този начин считаме, че националната 
правна уредба е в синхрон с изискванията на 
европейските правни стандарти за достъп до 
личните данни по чл. 251б, ал. 1, т. 6 ЗЕС. 
Вярно е, че съдебният контрол за осъ-
ществен достъп е последващ, но той е до-
пустим по европейските изисквания, когато 
са налице надлежно обосновани неотложни 
случаи (Решение от 21 декември 2016 г., Tele2 
Sverige и Watson и др. (C-203/15 и C-698/15, 
EU:C:2016:970, т. 120). Неизпълняването на 
постановена задължителна изолация и/или 
болнично лечение от лице, болно от заразна 
болест по чл. 61 ЗЗ, намираме за неотложен