Държавен вестник, бр. 5, 2006 г., стр. 187

Б Р О Й  5
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  187
съобщение, тъй като то отговаря на изискванията по
чл. 112а, ал. 1 ЗППЦК и чл. 11, ал.1 от Наредба № 2
за проспектите при публично предлагане на ценни
книжа и за разкриването на информация от публич-
ните дружества и другите емитенти на ценни книжа.
1. Планирано използване на набрания чрез емисията
капитал. Набраният чрез емисията капитал се пла-
нира да бъде използван в следните три основни нап-
равления: развитие на инвестиционното банкиране;
увеличаване на дела на услугите “на дребно” в порт-
фейла на банката; инвестиции в разширяване, подоб-
ряване и унифициране на клоновата мрежа на банка-
та. Основните цели, които се планира да бъдат пос-
тигнати, са: увеличаване на пазарния дял на банката,
нарастване на общата сума на управляваните активи
и повишаване на тяхната доходност; разширяване и
модернизация на клоновата мрежа, създаване на нови
канали за продажби и подобряване на достъпа на
клиентите до продуктите на банката. Първото и вто-
рото направление на инвестиране са свързани с тър-
сенето на атрактивна доходност при нисък и дивер-
сифициран риск в дългосрочен план. Третото нап-
равление е свързано със стратегията на банката за
постоянно повишаване на качеството на банковите
услуги и управлението на дейността на банката. Раз-
пределението на планираните инвестиции по трите
направления е следното: развитие на инвестицион-
ното банкиране—50 % от набрания чрез емисията
капитал, развитие на “банкирането на дребно”—35 %;
разширяване на клоновата мрежа—15 %. 2. Рискове
за лицата, придобили акции на дружеството. Поня-
тието риск е свързано с вероятността от неблагопри-
ятно развитие в дейността на емитента, в частност
банката. Управлението и надзорът на риска предс-
тавлява оценка на неговото ниво, а прилаганите
методи за оценка, наблюдение и управление водят
към поемане на минимален риск при реализирането
на доход за банката. Рисковете, оказващи влияние
върху инвестирането в ценните книжа на дружество-
то, могат да се разделят на две групи: 2.1. система-
тични рискове—такива, които оказват влияние вър-
ху всички икономически агенти и тяхното влияние
не може да се елиминира, а единствено би могло да
се редуцира; 2.2. несистематични рискове—такива,
които оказват влияние върху малък брой агенти (тези
рискове често са наричани “специфични рискове”).
Систематични рискове: 1. Политически риск. Сте-
пента на политическия риск се асоциира с вероят-
ността за промени в неблагоприятна посока на воде-
ната от правителството икономическа политика и
като следствие от това с опасността от негативни
промени в общия инвестиционен климат в страната.
Членството в НАТО, наличието на последователност
и политически консенсус по въпросите за членство
на България в ЕС, доближаването на националното
законодателство до това на страните от ЕС, както и
приемането от страна на България на редица между-
народни ангажименти свеждат този риск до мини-
мум. 2. Инфлационен риск. Инфлационният риск най-
общо се свързва с обезценка на националната валута
и спадане на реалната доходност на инвестициите в
страната. Данните за инфлацията за последните 6
години показват относително нисък инфлационен
риск за инвеститорите в акции, издадени от българ-
ски дружества. 3. Пазарен риск—представлява рис-
кът, който възниква от неблагоприятни промени в
нивата на пазарните цени на финансовите инстру-
менти. Пазарният риск включва: лихвен, валутен и
ценови риск. 3.1 Лихвен риск—възможността прихо-
дите на банката да бъдат намалени или разходите да
бъдат увеличени вследствие на настъпили измене-
ния в нивата на лихвените проценти. За оценка на
лихвения риск банката използва модела на дисба-
ланса между лихвочувствителните активи и пасиви.
Той представлява “таблица” на падежите или датите
на промяна на лихвения процент при активи / пасиви
с периодично променян лихвен процент, която разп-
ределя активите, пасивите и задбалансовите пози-
ции в матуритетни зони в зависимост от падежите на
главниците и лихвите. Анализът на дисбаланса по-
казва експозицията на банката, изложена на риска
от промени в лихвените проценти. Управлението на
лихвения риск се осъществява чрез: —балансиране
на активите и пасивите на банката по отношение на
срочност и чувствителност към измененията на лих-
вените проценти; —преструктуриране на портфейла
от активи и пасиви на банката по време на циклични
изменения на лихвените проценти; —определяне на
размера и характера на лихвените проценти по ак-
тивните и пасивните операции на банката в зависи-
мост от тенденциите на развитие на финансовите
пазари; —хеджиране на лихвения риск чрез дериват-
ни инструменти—лихвени суапове, фючърси, опции
и др. 3.2. Валутен риск—възможността банката да
претърпи загуби или да пропусне печалби вследст-
вие на неблагоприятни промени на валутните курсо-
ве, засягащи експозициите и в чуждестранна валута.
За оценка на валутния риск банката използва метода
на Value at risk (VAR), който измерва потенциалната
печалба / загуба от открита валутна позиция при
промяна в пазарните валутни курсове, очаквана с
определена вероятност за предварително зададен
времеви хоризонт. Съгласно препоръките на Базел-
ския комитет и критериите на Българска народна
банка (БНБ) при прилагане на VAR модела се изпол-
зва ниво на вероятност 99 % и времеви фактор 10
дни. С цел непрекъснат контрол върху крайните ре-
зултати от модела банката извършва и т. нар. обра-
тен анализ (backtesting), с който се постига сравне-
ние на реалните и прогнозираните резултати. Управ-
лението на валутния риск цели поддържане на еди-
нична открита валутна позиция в рамките на норма-
тивните изисквания и вътрешни лимити (за открити
дилърски валутни позиции, за еднократно открита
спекулативно отворена позиция и срок за закриване-
то є) чрез: —балансиране на активите и пасивите на
банката в различните валути по отношение на сроч-
ност и размер; —преструктуриране на портфейла от
активи и пасиви на банката по време на циклични
изменения на валутните курсове; —хеджиране на
валутния риск чрез дериватни инструменти—валут-
ни суапове, фючърси, опции и др. 3.3. Ценови риск—
възможността банката да претърпи загуби от промя-
на в цените на финансовите инструменти (ценни
книжа, дериватни инструменти, обезпечения и др.)
Оценката на ценовия риск се основава на статисти-
чески и динамичен анализ на пазарните данни за
цена и доход на финансовите инструменти, тенден-
циите в изменението им, състоянието на финансо-
вия пазар като цяло. С цел изчисляване на макси-
мално допустими загуби се разработват различни
сценарии ( на база “Monte Carlo” симулации) за
очаквано изменение на пазарните цени на съответ-
ните финансови инструменти, като по този начин се
постига адекватна представа за поеманите рискове.
Управлението на ценовия риск се осъществява чрез
диверсификация на портфейлите от активи и паси-
ви на банката, като се държи сметка за еластич-
ността на финансовия актив по отношение на цено-
вата динамика на пазара. Несистематични рискове:
1. Ликвиден риск. Ликвидният риск възниква глав-
но поради разминаване на падежната структура на
активите и пасивите. Лошото качество на активите
е един от основните възможни фактори за разминава-