Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  42
е и смисълът му на елемент от цялостния 
конституционен механизъм за балансиране 
на властите. Мерките, които органът следва 
да приеме, за да уреди правните последици 
от прилагането на акта до влизане на реше­
нието на Конституционния съд в сила, са 
иманентна част от процеса на осигуряване 
на върховенството на Конституцията. 
За да се осъществи смисълът и да се 
постигне предназначението на контрола за 
конституционност – да гарантира върховен­
ството на Конституцията – решението на 
Конституционния съд спрямо вече уредените 
от обявения за противоконституционен закон 
правоотношения, с оглед разпоредбата на 
чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията, 
обвързва Народното събрание да уреди възник­
налите от прилагането му правни последици. 
За разлика от приключените правоотно­
шения при правоотношенията, които не са 
приключени по времето, когато влиза в сила 
обезсилващото решение на Конституционния 
съд (заварени правоотношения), въздействието 
на противоконституционния закон спрямо тях 
се преустановява, защото според чл. 151, ал. 2, 
изречение трето от Конституцията неговото 
прилагане е вече забранено. Опората на тези 
правоотношения е един противоконституцио­
нен, порочен закон. От разпоредбата на чл. 151, 
ал. 2 на Конституцията следва, че обявеният 
за противоконституционен закон след влизане 
на решението на съда в сила повече не урежда 
като задължително правило за поведение тези 
обществени отношения, за които е създаден. 
По отношение на заварените правоотноше­
ния, които са възникнали при действието на 
обявения за противоконституционен закон, но 
спрямо които той не е произвел по окончате­
лен начин регулативния си ефект, решението 
на Конституционния съд действа занапред, 
като „отнема“ регулативната способност на 
обявената за противоконституционна уредба 
и така въздейства върху правния резултат.
В заключение, съгласно правилото на 
чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията, 
решението на Конституционния съд, с което 
се обявява противоконституционност на закон, 
действа занапред. Спрямо заварените от реше­
нието на Конституционния съд неприключени 
правоотношения противоконституционният 
закон не се прилага. Народното събрание 
урежда правните последици от прилагането 
на обявения за противоконституционен закон.
Решенията на Конституционния съд са 
задължителни за всички държавни органи, 
юридически лица и граждани (чл. 14, ал. 6 от 
ЗКС) и като неразделна част от правния ред 
осигуряват върховенството на Конституцията. 
В правовата държава неизпълнението на реше­
нията на Конституционния съд, неточното им 
изпълнение или заобикаляне, е нарушение на 
Конституцията, на нейните принципи, ценнос­
ти и разпоредби. Задължението да изпълняват 
решенията на Конституционния съд в пълна 
степен обвързва всички държавни органи и 
следователно и органите на съдебната власт. 
Като изхожда от тези основни конституци­
онни принципни положения, Конституцион­
ният съд приема, че разпоредбата на чл. 151, 
ал. 2, изр. трето от Конституцията, която 
гласи „Актът, обявен за противоконституци­
онен, не се прилага от деня на влизането на 
решението в сила“, утвърждава правилото, че 
решенията на Конституционния съд действат 
занапред (докато Конституционният съд не 
приеме решение, че даден акт противоречи 
на Конституцията, се предполага, че той е в 
съответствие с Конституцията и че правните 
последици, възникнали на основание акта, са 
легитимни). Това правило обаче не е абсо­
лютно. Изключения от него могат да бъдат 
обосновани, като се вземе предвид цялостната 
конституционноправна уредба – единството от 
правни конструкции и принципи, намиращи 
се във връзка с уредбата на темпоралния 
ефект на решенията на Конституционния съд.
Позовавайки се на това разбиране, Кон­
ституционният съд подчертава, че когато се 
разкрива смисълът, вложен в разпоредбата на 
чл. 151, ал. 2, изр. трето от Конституцията, тя 
следва да се тълкува в контекста на другите 
разпоредби и принципи на Конституцията, сред 
които първостепенно положение заемат прин­
ципът на правовата държава и върховенството 
на Конституцията. Във връзка с предмета на 
конституционното дело от особено значение е и 
тълкуването на съдържанието на разпоредбата 
на чл. 150, ал. 2 от Конституцията, урежда­
ща контрола за конституционосъобразност, 
упражняван по конкретен повод. Съгласно 
цитираната разпоредба, когато установят 
несъответствие между закона, приложим по 
висящото пред тях дело, и Конституцията, 
Върховният касационен съд или Върховният 
административен съд спират производството 
по делото и внасят въпроса в Конституционния 
съд. Конституцията очевидно цели да осуети 
решаването на висящото дело съобразно един 
твърдян противоконституционен, порочен за­
кон и затова постановява то да бъде спряно, 
за да се изчака произнасянето на Конститу­
ционния съд. Спирането би се лишило от 
смисъл, ако делото трябва да се реши съобраз­
но противоконституционен закон. Въпросът 
за конституционността на приложимия по 
висящото дело закон, независимо от модела 
на конституционно правосъдие, винаги има 
преюдициален характер – такъв въпрос не 
би имало мотив да се поставя и решава, ако 
отговорът на същия няма да има ефект за 
разрешаването на правния спор, по повод на 
който е сезиран Конституционният съд – това 
противоречи преди всичко на здравия разум, 
на процесуалната икономия и, което е по-
съществено, на смисъла и предназначението 
на конституционното правосъдие да осигури 
върховенството на Конституцията.