Държавен вестник, бр. 32, 2016 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  32
на друга особена причина призованият от съда 
свидетел не може да не се яви в съдебното 
заседание само под предлог, че по същото 
време трябва да изпълнява редовните си 
задължения към своя работодател. Напълно 
в съзвучие с духа и принципите на Консти-
туцията е устройственият закон на адвокату-
рата да предвиди същото ниво и качество на 
дължимото съдействие и спрямо адвокатите, 
когато защитават правата и законните инте-
реси на гражданите.
По отношение на дължимото към съдията 
уважение правната уредба също го приравнява 
на останалите магистрати, но от това съвсем 
не следва неопределеност и неяснота на чл. 29, 
ал. 1 ЗА, за каквито става дума в решението. 
Уважението може да се определи не само като 
чувство на зачитане и почит към действителни-
те качества, които някой притежава, но и като 
отношение към неговия легитимен социален 
и институционален авторитет. Именно във 
втория аспект е напълно допустимо правната 
уредба да предвиди уважението да е дължи-
мо. Българските магистрати, включително 
и съдиите, са длъжни да спазват утвърдения 
от Висшия съдебен съвет Кодекс за етично 
поведение, а когато го нарушават, подлежат 
на дисциплинарно наказание (чл. 307, ал. 4, 
т. 3 ЗСВ). Сега действащият кодекс изисква 
от всички магистрати, включително и от съ-
диите, да спазват правилата за вежливост и 
толерантност. На тази основа ги задължава 
да имат такова поведение, което се основава 
на добри обноски и добро държане, а в об-
ществените и служебните контакти – да бъдат 
учтиви и любезни (вж. т. 4.1). От своя страна, 
всеки отделен магистрат, включително и съ-
дията, може да очаква от другите магистрати 
и служители в съдебната система уважение 
и толерантност чрез въздържане от всякакво 
поведение, което вреди на репутацията на ор-
ганите на съдебната власт (вж. т. 4.4). При това 
положение невярно е твърдението, че статусът 
на съдията по отношение на дължимото към 
него уважение е неопределен и неясен. Във 
връзка с това не споделям необичайно високия 
критерий на мнозинството съдии за яснота 
и определеност на закона като изискване, 
произтичащо от конституционния принцип на 
правовата държава, защото на същата основа 
биха могли да се изведат близки до абсурда 
заключения за противоконституционност на 
редица други законови разпоредби – например 
на почти целия раздел VІІ от глава втора на 
Наказателния кодекс, само защото визираните 
в него понятия за „обида“ и „клевета“ не са 
в достатъчна степен конкретизирани, за да 
знаят физическите лица какви са правните 
изисквания към тях. Всъщност от подложе-
ната на критика, според мен неоснователна, 
разпоредба на чл. 29, ал. 1 ЗА следва нещо 
съвсем просто и много ясно – лицата, с които 
адвокатът има служебен контакт по повод 
поетата от него защита на чужди права и за-
конни интереси, трябва да се отнасят към него 
така, както в аналогична ситуация трябва да 
се отнасят към съдията, а при съществуващата 
правна уредба – и към всеки друг магистрат 
(прокурор или следовател), т.е. да го трети-
рат равностойно на тях. Не мога да открия 
противоконституционност в това изискване.
Накрая считам, че последиците от според 
мен неоснователното установяване на проти-
воконституционност на разпоредбите на чл. 29, 
ал. 2, 3 и 4 ЗА ще бъдат неблагоприятни. 
Преустановява действието си процедура, която 
досега е била безопасна за институционалната 
независимост на съдебната система и личната 
независимост на съответните магистрати, за 
тяхното подчинение само на закона. Във връз-
ка с това за мен е необяснимо превратното 
възприемане на съдържанието на обявената 
за несъвместима с Основния закон проверка, 
която в мотивите на постановеното решение 
е определена като ред, по който да бъдат не 
само установени, но и дори „санкционирани“ 
дисциплинарни нарушения на съдии, прокуро-
ри и следователи. На читателя на съответния 
пасаж от основния акт на Конституционния 
съд без всякакво основание се внушава, че 
на адвокатурата е била дадена възможност да 
изземе функциите на Висшия съдебен съвет 
по доказване и наказване на дисциплинарни-
те нарушения, извършени от магистратите. 
Излишно е да повтарям доводите си за не-
верността на това съждение.
Според статистическата справка на Висшия 
адвокатски съвет по времето на действие на 
оспорените разпоредби са били проведени 
общо 118 проверки, които са последвани от 
само 16 предложения (средно 1 – 2 на година) 
за налагане на дисциплинарно наказание, без 
да има данни колко от тези предложения са 
били насочени срещу магистрати. Занапред 
малкото сигнали, от които би могла да пос-
ледва обоснована инициатива за образуване 
на дисциплинарно производство, обикновено 
сочещи прояви на бездушие, пренебрежение, 
незачитане, а дори и откровена грубост спря-
мо адвокати, няма да бъдат филтрирани от 
съответния адвокатски съвет. Това ще наложи 
засегнатите да се обръщат непосредствено 
към съответните дисциплинарни органи, като 
нерядко ще търсят и съдействие от медиите, 
защото техните организационни структури 
ще бъдат обречени на бездействие.
Б. Относно чл. 30, ал. 1 ЗА
Като краен резултат от конституционната 
проверка съм съгласен с констатацията на 
мнозинството съдии, че в тази част раз-
глежданото искане е основателно. Според 
мен обаче причината за установяване на 
противоконституционност се свежда само до