Държавен вестник, бр. 14, 2017 г., стр. 13

БРОЙ  14	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
обвинението, може да заяви, че не го под-
държа, но в никакъв случай не може чрез 
едностранно оттегляне на обвинителния акт 
да избегне произнасянето на съда с присъда 
по същество, дори и защитата да е съгласна 
с това.
Постановеното по настоящото дело окон-
чателно определение противоречи още и на 
логиката на Конституцията. От него излиза, че 
сезиращият субект по всяко време разполага 
с правомощие чрез оттегляне на искането да 
предизвика прекратяване на производството 
пред Конституционния съд. Такава възможност 
обаче няма да е налице за групата народни 
представители, която, след като сама по себе 
си не може да се идентифицира с непреход-
на институция, окончателно преустановява 
съществуването си в хода на разглеждане на 
делото по същество (например, Народното 
събрание е разпуснато, след избори е учре-
ден нов парламент и т.н.). Във връзка с това 
естествен е въпросът дали е в съответствие с 
принципите и разума на Основния закон раз-
витието на редовната процедура за произнасяне 
по съществото на искането, чието начало е 
поставено с изричен акт на Конституционния 
съд (определение за допустимост), да зависи 
от проявлението на факти и обстоятелства, 
които обусловят окончателния край на отде-
лен субект на конституционна инициатива, 
при липсата на аналогични възможности за 
всички останали субекти с институционална 
идентичност. За мен няма съмнение, че отго-
ворът на този въпрос е отрицателен, защото 
не съзирам основателна причина да се приеме, 
че само на основата на една структурна осо-
беност Конституцията се отнася нееднакво, 
неравностойно към оправомощените от нея 
субекти на инициативата за конституционен 
контрол на законите, предоставяйки им 
различни по обхват възможности да пред­
определят развитието на производството пред 
Конституционния съд.
Възприемането на окончателното опреде-
ление по делото като принципна позиция на 
Конституционния съд създава предпоставки за 
сериозно уронване на авторитета и престижа 
на съда в бъдеще. Представям си какъв би бил 
отзвукът в българското общество, ако часове 
преди да бъде постановено дългоочаквано 
решение с голяма обществена значимост, 
произнасянето на съда бъде блокирано от 
едностранното волеизявление на вносителя 
на искането, че го оттегля. Няма ли това 
да бъде триумф на политиката над правото, 
на управленския волунтаризъм над консти-
туционализма. Няма ли в такива случаи с 
лека ръка да се обезмислят интелектуалните 
усилия на далите становище по предмета на 
делото изтъкнати представители на правната 
наука, на неправителствения сектор, а и не 
на последно място – на заинтересованите 
институции, сред които винаги има субекти 
на конституционна инициатива. Не може да 
бъде обоснована тезата за отпадане на правния 
спор в резултат на изявеното от вносителя 
оттегляне на искането, когато надлежно 
конституирана заинтересована страна, опра-
вомощена самостоятелно да постави същия 
въпрос пред Конституционния съд, изрично 
подкрепи искането, така както е внесено и 
допуснатото за разглеждане по същество. 
Подчертавам, че досега практиката на 
Конституционния съд в сходни ситуации 
съвсем не е безпротиворечива. Вярно е, че 
двукратно, без да са изложени подробни мо-
тиви, производството е било прекратено във 
фазата на произнасяне по същество поради 
оттегляне на искането от вносителя (вж. 
Определение № 3 от 27.04.1999 г. по к. д. 
№ 2/1999 г. и Определение № 3 от 7.03.2006 г. 
по к. д. 3/2006 г.). В други три случая обаче 
(вж. Определение № 4 от 18.02.1993 г. по. к.д. 
№ 26/1992 г., Определение № 1 от 24.02.1994 г. 
по к. д. № 21/1993 г. и Определение № 8 от 
19.12.1996 г. по к. д. № 28/1996 г.) условията, 
при които са постановени съответните акто-
ве, са били съвсем различни, защото делата 
още са се намирали във фазата по допусти-
мостта. В близка по съдържание хипотеза 
Конституционният съд е приел, че подписите 
на вносителите народни представители мо-
гат валидно да бъдат оттегляни (с оглед на 
предварителната преценка по допустимост 
във връзка с конституционните изисквания 
за минимален брой участници в групата), но 
изрично е подчертал, че това може да стане 
само до постановяване на определението 
по допустимостта (вж. Определение № 6 от 
29.10.1996 г. по к. д. 23/1996 г.).
В заключение считам, че по настоящото 
дело Конституционният съд пропусна добра 
възможност, включително и на основата на 
еволюция в своите предишни разбирания, 
принципно да се произнесе, че искането за 
установяване на несъответствие на закон с 
Конституцията винаги е насочено към удов-
летворяване на обществения интерес, поради 
което след положителното произнасяне на 
съда по неговата допустимост вносителят 
повече не може да го оттегля. В навечерието 
на парламентарните избори спестяването на 
отговора по същество на надлежно поставен 
въпрос от изборното законодателство е удобен 
подход, който обаче в бъдеще може да постави 
в риск институционалното достойнство на 
Конституционния съд.
Конституционен съдия:  
Румен Ненков
944