Държавен вестник, бр. 55, 2000 г., стр. 11

Б Р О Й  55
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  11
Съюзът на българските журналисти, Съю-
зът на пенсионерите в България, Обединеният
съюз на пенсионерите в България и Висшият
адвокатски съвет поддържат искането в тази
част. В писмените им становища се отбелязва,
че задължителното обществено осигуряване на
работещите пенсионери е противоконституци-
онно, тъй като те са придобили вече право на
пенсия. Поради това правените от тях задължи-
телни осигурителни вноски фактически имат
характер на данък. Съюзът на българските жур-
налисти освен това поддържа, че няма правно
основание авторските възнаграждения да бъдат
включвани в осигурителния доход, както и че е
незаконосъобразно, когато едно физическо лице
се осигурява за всички осигурени социални рис-
кове на едно основание (има се предвид основ-
ната трудова дейност) да бъде задължавано да се
осигурява за същите социални рискове при по-
лучаване на доходи от трудова дейност на друго
основание (очевидно се има предвид лица, кои-
то работят по втори или допълнителен трудов
договор—чл. 4, ал. 1, т. 5 КЗОО).
В писмените становища на Народното съб-
рание, Министерския съвет, министъра на тру-
да и социалната политика, министъра на фи-
нансите, НОИ, КНСБ и Демократичния съюз
на пенсионерите в България се мотивира теза-
та, че искането в тази част е неоснователно. Те
поддържат, че задължението за пенсионерите
да правят осигурителни вноски, когато извър-
шват трудова дейност, е в съответствие с изис-
кването на чл. 6, ал. 2 от Конституцията за ра-
венство на гражданите пред закона и че тези
вноски нямат характер на данък. Въведените с
чл. 4, ал. 1 и чл. 102 КЗОО законодателни ре-
шения са изцяло в интерес на работещите пен-
сионери, тъй като осигуряват възможност за
увеличаване на пенсиите им за придобития стаж
след пенсионирането им.
По отношение на чл. 4, ал. 3 КЗОО същите
страни (без Демократичния съюз на пенсионе-
рите в България, който не изразява становище
по този законов текст) намират, че посочените
в петте точки на разпоредбата категория граж-
дани ( “самоосигуряващи се лица”) не могат да
бъдат изключени от обсега на задължителното
обществено осигуряване, защото ще бъдат пос-
тавени в неравностойно положение спрямо ос-
таналите лица. Това ще съставлява нарушение
на прогласеното от чл. 51, ал. 1 от Конституци-
ята основно право на всички граждани на соци-
ално осигуряване. Освен това задължителност-
та и всеобщността на държавното обществено
осигуряване произтичат от редица конвенции
на МОТ, по които България е страна, за задъл-
жително осигуряване на всички лица, реализи-
ращи доходи от трудова дейност, включително
и тези със свободни професии.
Българският лекарски съюз не взима ста-
новище по тези атакувани с искането разпо-
редби на КЗОО.
Искането е частично основателно.
2.1.Разпоредбата на чл. 4, ал. 1 КЗОО посоч-
ва в шест точки лицата, които подлежат на за-
дължително осигуряване за всички осигурени
социални рискове. Тази група осигурени лица
работят на основание на трудови, служебни,
членствени, граждански и други правоотноше-
ния. В нея са включени и работещите пенсионе-
ри, срещу което се възразява в искането.
а) Работещите пенсионери по силата на
посочените правоотношения в ал. 1 на чл. 4
КЗОО упражняват трудова дейност и реализи-
рат доходи от нея, както и останалите работе-
щи граждани, които не са пенсионери.Всички
работещи трябва да бъдат поставени при ед-
накви условия при изпълнение на работата им
както във връзка с данъчното облагане, така и
по отношение на вноските за обществено и здрав-
но осигуряване и пр. Пенсионерите, които уп-
ражняват трудова дейност, по собствено жела-
ние променят статуса си в работещи граждани,
които подлежат на задължително обществено
осигуряване за всички социални рискове. Срещу
осигурителните вноски те, както и останалите
работещи граждани, при настъпване на осигу-
рен случай ще бъдат надлежно обезпечени—вре-
менна неработоспособност, временна намалена
работоспособност, инвалидност, както и преиз-
числение на получаваната от тях пенсия, която
ще бъде увеличена по размер (чл. 102 КЗОО).
От друга страна, включените работещи пен-
сионери в групата на задължително осигурени-
те лица по чл. 4, ал. 1 КЗОО биха придобили
значително предимство пред останалите рабо-
тещи, които не са пенсионери, ако не са задъл-
жително осигурени. Работодателите винаги биха
предпочели да наемат пенсионери, като изклю-
чени от кръга на задължителното осигуряване,
за да не плащат своя законен дял от вноските,
който е значителен (чл. 6, ал. 2, 3 и 4 КЗОО). По
този начин се явява неравнопоставеност между
двете групи на пазара на труда, което е в проти-
воречие с конституционните принципи на ра-
венство и справедливост, прогласени в преам-
бюла на Конституцията (абзац четвърти).
Осигурителните вноски нямат характер на
данък, както се твърди в искането, защото сре-
щу тях осигуреният получава право на съответ-
ни престации (посочени по-горе), докато данъ-
кът е държавно вземане, което се дължи без-
възмездно.
Решеният по този начин от КЗОО проблем
с работещи пенсионери не противоречи на чл. 60,
ал. 1 от Конституцията и на други конституци-
онни норми, поради което искането за обявява-
не на разпоредбата на чл. 4, ал. 1 КЗОО по от-
ношение на включването на работещи пенсио-
нери в кръга на задължително осигурените лица
за противоконституционна е неоснователно.
Законодателят не е изключил работещите
пенсионери от групите на задължително осигу-
рените лица по чл. 4, ал. 1 КЗОО и както се по-