Държавен вестник, бр. 49, 2025 г., стр. 30

СТР.  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  49
по конституционно дело № 8/2025 г. факто­
логия, така и от практиката на Конститу­
ционния съд. В Решение № 9 от 2016 г. по
к. д. № 8/2016 г. е прието, че: „Непосредстве­
но свързан с упражняването на учредителната 
власт е националният референдум. Решение­
то за неговото произвеждане се взема само и 
единствено от Народното събрание съгласно 
чл. 84, т. 5 от Конституцията.“ Според Ре­
шение № 3 от 2024 г. по к. д. № 13/2023 г. 
„При упражняване на правомощието по 
чл. 84, т. 5 от Конституцията Народното съб­
рание, когато е сезирано с предложение за 
произвеждане на национален референдум …
самостоятелно формира воля по предложе­
нието, преценявайки го както с оглед на 
спазването на изискуемата организация и 
ред, уредени от текущия законодател въз 
основа на изричното конституционно възла­
гане, така и относно съответствието с кон­
ституционните изисквания на съдържащия 
се в предложението въпрос за инициирания 
референдум.“
Именно категоричното отнасяне с чл. 84, 
т. 5 от Конституцията на решението за 
произвеждане на национален референдум 
към кръга на правомощията на Народното 
събрание прави недопустимо искането за 
тълкуване на посочените конституционни 
разпоредби във връзка с първия поставен 
в него въпрос. Тази яснота на нормата, че 
решаващото правомощие за произвеждане 
на национален референдум е на Народното 
събрание, е в основата на разгръщането 
на втория въпрос относно съдържанието 
на представителната и организационната 
функция на неговия председател и дали 
тези функции обхващат компетентността 
му да преценява изискванията, при които 
е допустимо произвеждане на национален 
референдум.
Конституционен съдия: 
Невин Фети
СТАНОВИЩЕ
на съдия Янаки Стоилов и съдия Атанас 
Семов
по Определение № 3 от 10 юни 2025 г.
по к. д. № 8/2025 г.
Становището ни се отнася до искането на 
президента на Републиката за обявяване на 
нищожност на Разпореждане № 51-550-01-301 
от 13.05.2025 г. на председателя на Народното 
събрание, съответно до мотивите за неговото 
отклоняване от Конституционния съд.
Член 22, ал. 3 от Закона за Конституцио­
нен съд сочи възможен резултат при упраж­
няване на конституционно определените 
правомощия на конституционната юрис­
дикция, които са концентрирани в чл. 149, 
ал. 1 от Конституцията, но не се изчерпват 
с него. Всички нейни правомощия обаче 
са с конституционен ранг (чл. 149, ал. 2 от 
Конституцията). Поради това сме съгласни 
по принцип с посоченото в мотивите на 
определението, че „Конституционният съд 
може да обяви за нищожен единствено акт, 
подлежащ на контрол за конституционност, 
а едноличните актове на председателя на 
Народното събрание са извън тази катего­
рия.“ В случая обаче сме изправени пред 
нетипичен, но реален правен проблем, кой­
то се потвърждава от допуснатия от Съда 
въпрос: „Съобразно конституционните си 
правомощия разполага ли председателят 
на Народното събрание с компетентност 
да преценява изискванията, при които е 
допустимо произвеждане на национален 
референдум, като отклонява предложение, 
направено от субект, овластен със закон?“.
Недопускането на искането за обявяване 
на нищожност на разпореждането на предсе­
дателя на Народното събрание частично може 
да се компенсира от отговора, който Съдът 
би дал на цитирания тълкувателен въпрос. 
Трябва обаче да се има предвид, че прав­
ният ефект от тълкувателните решения на 
Конституционния съд и от неговите решения 
за обявяване на противоконституционност, 
дори когато по същество се отнасят до един 
и същи проблем, не е идентичен.
Според нас в мотивите си Съдът не е 
обърнал необходимото внимание на нес­
тандартната ситуация, създадена в резултат 
на издаване на разпореждане от председа­
теля на Народното събрание, с което той 
оставя без разглеждане предложението на 
президента за произвеждане на национален 
референдум. По този начин председателят 
с един акт е решил въпросите по редов­
ността и допустимостта на направеното 
предложение и е преградил възможността 
за неговото обсъждане и произнасяне от 
страна на Народното събрание. Известно е, 
че за разлика от съдебните производства, 
при които фазите на разглеждане на делата 
по допустимост и по същество обикновено 
са разграничени, то в парламентарното про­
изводство Народното събрание разглежда и 
решава тези въпроси заедно.
Председателят на Народното събрание 
има множество правомощия, които са уре­
дени най-вече в Правилника за организа­
цията и дейността на Народното събрание, 
но всички те трябва да се вписват в кръга 
на отредената му компетентност по чл. 77, 
ал. 1 от Конституцията. В обратния случай 
може да се окаже, че едно лице, което ма­
кар че има конституционен статус, но не 
е самостоятелен държавен орган, а е пръв 
сред равни (народните представители), би 
получило власт не да представлява, а да 
замества и измества Народното събрание в 
неговите правомощия. В конкретния случай 
това засяга и установеното разпределение 
на компетентността между конституционни