Държавен вестник, бр. 48, 2004 г., стр. 34

С Т Р .  34
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  48
Ответникът по делото—министърът на здра-
веопазването, редовно призован, не се е явил на
проведеното на 26.III.2004 г. съдебно заседание
и не е представил писмени бележки.
Върховният административен съд—петчленен
състав, като прецени предпоставките за допусти-
мост и основателност на жалбата и взе предвид
доказателствата по делото, приема следното:
По допустимостта на жалбата
Жалбоподателят—“Асоциация за европей-
ска интеграция и права на човека”, е юридичес-
ко лице, вписано в регистъра на юридическите
лица с нестопанска цел при Пловдивския окръ-
жен съд. Съобразно чл. 120, ал. 2 от Конститу-
цията на Република България (КРБ) граждани-
те и юридическите лица могат да обжалват пред
съдилищата всички административни актове,
които ги засягат, освен изрично посочените със
закон. Всяко противоречие на подзаконов нор-
мативен акт с нормативен акт от по-висока
степен води до накърняване на конституцион-
ния принцип за законност на държавното уп-
равление, уреден в чл. 4, ал. 1 КРБ, и създава
опасност от засягане на конкретни права и за-
дължения на гражданите или юридическите
лица. Ето защо при обжалването на подзаконо-
ви нормативни актове не е необходимо жалбо-
подателят да доказва пряк и личен интерес от
отмяната на атакувания акт. По силата на чл. 13
ЗВАС жалба срещу нормативен акт може да се
подава без ограничение във времето. По изло-
жените съображения съдът намира жалбата за
процесуално допустима.
По основателността
Обжалваната Инструкция № 1 за дейността
на здравните органи при настаняване на лица в
психиатрични стационари по принудителен ред
е издадена от министъра на народното здраве
въз основа на законова делегация, уредена в
Закона за народното здраве (ЗНЗ). Съгласно § 11
(предишен § 2—ДВ, бр. 64 от 1993 г., предишен
§ 3—ДВ, бр. 12 от 1997 г.) от ЗНЗ за прилагане-
то на този закон Министерският съвет одобря-
ва правилник, а министърът на здравеопазва-
нето издава наредби и инструкции.
Оспорените разпоредби от инструкцията се
отнасят до правомощиeто на прокурора да раз-
пореди принудително настаняване на лица в
психиатрични стационари за извършване на съ-
дебно-психиатрична експертиза. Разпоредбата на
чл. 2, ал. 2, т. 2 от инструкцията изрично допус-
ка възможността за принудително приемане и
настаняване в психиатрични стационари на лица,
за които има писмено разпореждане или поста-
новление на прокурора. Това принципно поло-
жение е намерило израз и в текстовете на чл. 4,
ал. 4 и чл. 5, ал. 3 и 4 от инструкцията. Тези раз-
поредби овластяват прокурора да разпореди
принудително настаняване на лице в психиатри-
чен диспансер, както и да продължи съответно
престоя на лицето в заведението. Същите право-
мощия на прокурора са заложени и в текста на
чл. 8, ал. 1 и 3 от инструкцията във връзка с при-
лагането на принудителни медицински мерки.
По силата на чл. 15, ал. 1 от инструкцията в оп-
ределени случаи на подобрение в състоянието
на психично болния главният лекар на здравно-
то заведение, в което е разкрит психиатричният
стационар, изпраща незабавно до районния про-
курор в района на съда, в който се намира здрав-
ното заведение, предложение за прекратяване
на лечението, придружено със съответна съдеб-
но-психиатрична експертиза.
С изменението на чл. 155 НПК (ДВ, бр. 70 от
1999 г.) законодателят е установил правилото,
че настаняването за изследване на лице в пси-
хиатрично заведение се извършва единствено с
акт на съда. Разпоредбата на НПК има прило-
жение в рамките на вече образувано наказател-
но производство. Настаняването на обвиняемия
в психиатрично заведение по смисъла на чл. 155,
ал. 1 НПК представлява мярка на процесуална
принуда, която може да бъде постановена как-
то в досъдебната, така и в съдебната фаза на
производството. В досъдебното производство
обвиняемият може да бъде настанен в психиат-
рично заведение по искане на прокурора с акт
на съответния първоинстанционен съд в състав
от съдия и двама съдебни заседатели. В съдеб-
ното производство съдът, който разглежда де-
лото, може да се произнесе по настаняването
на обвиняемия в психиатрично заведение съот-
ветно по искане на страните или по свой почин.
Разпоредбата на чл. 36, ал. 3 ЗНЗ предвижда,
че настаняването за задължително лечение в
лечебни заведения на определени психично бол-
ни лица се извършва по съдебен ред. Текстът се
отнася до тези психично болни лица, които по-
ради заболяването си могат да извършат прес-
тъпления от значителна обществена опасност
или представляват опасност за близките си или
за околните, или застрашават сериозно здраве-
то си. Видно е, че разпоредбата визира лица,
срещу които не е образувано наказателно произ-
водство, но чието поведение създава потенциал-
на опасност за обществото, близките им или за
самите тях. Текстът на чл. 36, ал. 4 ЗНЗ уточня-
ва, че настаняването в държавно или общинско
лечебно заведение за задължително лечение на
психично болни по ал. 3 се извършва от район-
ния съд по реда на чл. 59, 61, 62 и 63 ЗНЗ.
Текстът на чл. 61 ЗНЗ гласи:
“Чл. 61. (Изм.—ДВ, бр. 12 от 1997 г.) (1)
(Изм.—ДВ, бр. 62 от 1999 г.) Районният проку-
рор прави предложение за задължително лече-
ние въз основа на проверка и съдебно-психиат-
рична експертиза. Сигнали и предложения до
прокурора за задължително лечение могат да
правят държавните и общинските органи, ле-
чебните заведения, роднините и други заинте-
ресовани граждани.
(2) Ако лицето без основателни причини
откаже извършването на съдебно-психиатрич-
на експертиза, прокурорът се разпорежда тя да
се извърши принудително—амбулаторно или
стационарно.