Държавен вестник, бр. 47, 2016 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  47
интерес, предвид изброените вече особено­
сти на разглежданите отношения, свързани 
с повишен риск, уязвимост, и сравнително 
бързо настъпващи неблагоприятни социално-
икономически и политически последици. Не 
мога да отрека и правото му на законодателна 
целесъобразност, но само и единствено когато 
всички те, изброени по-горе, и разглеждани 
като единно цяло на тази своеобразна зако­
нодателна автономия, са в граници, осигу­
ряващи върховенството на Конституцията и 
ненадхвърлящи установените от нея предели 
на възможни диспропорции – частично огра­
ничаване на едни или други права – например, 
на акционери в банка, притежаващи повече 
от 5 % от капитала на банката, за сметка 
на твърдяна приоритетна необходимост от 
засилена закрила на значим и оправдан ко­
лективен обществен интерес (например: този 
на вложителите, фиска и т. н.).
Проблемът следователно се свежда до след­
ните предварителни въпроси, които считам, 
че не са намерили отговор в решението на 
мнозинството съдии:
1. Какво е съдържанието и значението на 
използваното от законодателя „встъпване“ 
на акционерите, притежаващи повече от 5 % 
от капитала на банката, в производството 
по несъстоятелност? Установяването му ще 
е възможно след исторически преглед на 
развитието на материята, и по-специално 
моментът, в който се въвежда и защо?
2. Съставлява ли „встъпването“ проявна 
форма на осъществяване на правото на защита 
като елемент от по-общото понятие достъп до 
съд, и ако отговорът е „да“ – „встъпването“ по 
смисъла на ЗБН отговаря ли на изискванията 
за пълноценен достъп до съд – като възмож­
ност за сезиране, участие в производството и 
контрол над постановените съдебни актове – в 
т. ч. чрез инстанционното им обжалване? 
Допустими ли са ограничения, а при положи­
телен отговор – какви биха били пределите 
на подобни рестрикции и последиците при 
тяхното надхвърляне?
3. Налице ли е изобщо корелация между 
възприетото ограничение (лишаване от пра­
во на обжалване) и преследвана обществено 
значима цел – коя е тя, и как подобно ограни­
чение може да повлияе върху постигането є?
По първия предварителен въпрос
Историческият преглед на съществуващата 
регламентация разкрива следното:
В националното законодателство прило­
жимостта на общия режим на несъстоятел­
ността е изрично изключена по отношение 
на банките с приемането и влизането в сила 
на част четвърта от ТЗ. Според чл. 612 ТЗ 
производството по несъстоятелност на бан­
ка се извършва по ред, определен в отделен 
закон, а разпоредбите на част четвърта от ТЗ 
се прилагат, доколкото в специалния закон 
не е предвидено друго. 
В Закона за банките и кредитното дело 
(ЗБКД) беше създадена нова глава чети­
ринадесета „Несъстоятелност“ (ДВ, бр. 46 
от 1996 г.) и този специален закон съдър­
жаше специфични особености в сравнение 
с режима по ТЗ, а именно: определяне на 
Централната банка като единствен молител, 
непровеждане на събрание на кредиторите, 
забрана за предлагане на оздравителен план, 
като за неуредените случаи бе посочено, че 
се прилага ТЗ. Съдът по несъстоятелността, 
позовавайки се на чл. 71 ЗБКД, е изисквал 
от молителя да обоснове и докаже неплате­
жоспособността на банката, а така също на 
основание чл. 75 ЗБКД е назначавал синдик 
(в синхрон с уредбата в ТЗ).
В Закона за банките (ЗБ) (ДВ, бр. 52 от 
1997 г.) се запази принципът за установяване 
на специални правила, уреждащи несъсто­
ятелността на банка, но като специфично 
основание за откриване на производството 
по несъстоятелност в чл. 21, ал. 2 се въ­
веде отнемането на лиценза на банката за 
извършване на банкова дейност поради не­
платежоспособност. Законът, в чл. 79, ал. 1 
и 3, изчерпателно е уреждал условията за 
обявяване в несъстоятелност и изисквани­
ята, на които следва да отговаря искането 
на БНБ, като те се свеждат единствено до 
посочване на основанията, поради които е 
отнет банковият лиценз, упоменат в чл. 21, 
ал. 2 ЗБ. Законодателната уредба е изключвала 
обжалване на решението на БНБ за отнемане 
на лиценза по съдебен ред. 
По повод приложението на цитираните нор­
ми от ЗБ с решение от 24.11.2005 г. по делото 
„Капитал банк АД срещу България“ Европей­
ският съд по правата на човека – Страсбург, е 
приел, че „целите на новата законова уредба 
на банковата неплатежоспособност има за 
цел, от една страна, значително да ограни­
чат юрисдикцията на съдилищата и дори да 
им отнемат правомощията да решават дали 
банката е неплатежоспособна, а от друга 
страна, да овласти БНБ да се произнася по 
този въпрос, без от нея да се изискват данни 
в подкрепа или да доказва констатациите си 
в съда“. В цитираното решение е посочено, 
че чл. 1 от Протокол № 1 (Допълнителния 
протокол към Конвенцията) изисква „всяко 
ограничение върху мирното ползване на соб­
ствеността да бъде придружено от процесуални 
гаранции, предоставящи на заинтересованите 
физически или юридически лица възмож­
ност за излагане на тяхното становище пред 
отговорните държавни органи с оглед ефек­
тивното оспорване на мерките, накърняващи 
обезпечените от тази разпоредба права“. В