Държавен вестник, бр. 22, 2018 г., стр. 34

СТР.  34	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  22
В Решение № 5 от 17 април 2007 г., поста­
новено по конституционно дело № 11/2006 г., 
Конституционният съд приема, че активна 
легитимация имат всички правни субекти 
в случаите, когато подзаконовият акт пряко 
засяга права, законни интереси или създава 
задължения за тях. Нормата на чл. 186, ал. 1 
АПК предвижда и възможност за съдебно 
обжалване от страна на граждани и юридичес­
ки лица винаги когато административният 
нормативен акт може да наруши права, за­
конни интереси или да създаде задължения 
за тях. В този смисъл засягането на правата 
не означава непременното настъпване на 
вреди за правните субекти като предпоставка 
за обжалването, а една възможност за зася­
гане на правата. Прогресивният характер на 
легитимацията според чл. 186, ал. 1 АПК е 
възможността да се обжалват нормативните 
актове на администрацията не само когато 
са налице пряко нарушени права, но и при 
предстоящо засягане на права. 
Според Тълкувателно решение № 2 от 
12.02.2010 г. на ОСС от I и II колегия на 
Върховния административен съд на Репуб­
лика България съсловните (браншовите) 
организации и другите юридически лица с 
нестопанска цел могат да оспорват подзаконови 
нормативни актове при наличието на правен 
интерес, обоснован от предмета на дейност 
и целите, за които са създадени. Съгласно 
Тълкувателно решение № 3 от 16.04.2013 г. на 
Върховния административен съд на Републи­
ка България – Общо събрание на колегиите, 
при оспорване на административни актове с 
искане за обявяване на нищожност правният 
интерес за оспорващия следва да се преценява 
към момента на подаване на жалбата. 
Предвид гореизложеното настоящият със­
тав намира жалбата за процесуално допустима 
при наличие на правен интерес по смисъла 
на чл. 186, ал. 1 от АПК, който произтича от 
целите и предмета на дейност на сдруженията, 
създадени в обществена полза. 
Разгледана по същество жалбата е осно­
вателна. 
Оспорената Наредба № 2 от 25.03.2016 г. 
за определяне на основния пакет от здравни 
дейности, гарантиран от бюджета на Нацио­
налната здравноосигурителна каса е издадена 
от министъра на здравеопазването, обн., ДВ, 
бр. 24 от 29.03.2016 г., в сила от 1.04.2016 г. 
Видно от параграф 5 на заключителните 
разпоредби на наредбата същата се издава на 
основание чл. 45, ал. 2 от Закона за здравното 
осигуряване (ЗЗО). 
С Решение № 3 от 8 март 2016 г., постано­
вено по конституционно дело № 6/2015 г., е 
обявена за противоконституционна разпоред­
бата на чл. 45, ал. 2 от Закона за здравното 
осигуряване (обн., ДВ, бр. 70 от 19 юни 1998 г.; 
изм. и доп., бр. 48 от 27 юни 2015 г.; последно 
изм., бр. 102 от 29 декември 2015 г.). 
В горното решение Конституционният съд 
(КС) приема, че правата на гражданите на 
достъпна медицинска помощ чрез здравно 
осигуряване и безплатно ползване на медицин­
ско обслужване са основни конституционни 
права и са неотменими съгласно разпоред­
бата на чл. 57, ал. 1 от Конституцията, както 
вече се е произнесъл КС с Решение № 8 от 
2.04.1998 г. по к. д. № 3/1998 г. за тълкуване 
на чл. 52, ал. 1 от Конституцията. Правото на 
здравно осигуряване е основно право и това 
се определя от конституционната му уредба 
и от значението му за живота на граждани­
те (вж. Решение № 8 от 14.07.2012 г. по к. д. 
№ 16/2011 г.). 
Правото на здравно осигуряване е уредено 
в чл. 52, ал. 1 от Конституцията, съгласно 
който гражданите имат право на здравно 
осигуряване, гарантиращо им достъпна ме­
дицинска помощ, и на безплатно ползване 
на медицинско обслужване при условия и по 
ред, определени със закон. Конституционната 
разпоредба изхожда от правото на здраве като 
основно право на гражданите, макар да не го 
формулира изрично, и предоставя уредбата на 
начина на здравно осигуряване, на видовете 
осигуряване, на размера на здравноосигури­
телната вноска, на осигурителната база, на 
осигурителния доход и на други правила да 
се уредят в закони. Законодателят преценява 
по целесъобразност каква система на здравно 
осигуряване да приеме и на какви принципи 
то ще се осъществява в съответствие с кон­
ституционните норми. Той може да даде едно 
или друго конкретно разрешение по целесъоб­
разност, стига то да не е в несъответствие с 
принципите на Основния закон (вж. Решение 
№ 10 от 13.09.2012 г. по к. д. № 15/2011 г.). За­
конодателят може по целесъобразност при за­
дължителното здравно осигуряване да определя 
обема на медицинската помощ, гарантирана 
от бюджета на НЗОК, и нейното разделяне в 
един или повече пакети, доколкото не се на­
рушават принципи и разпоредби на Основния 
закон. Установяването на условия и ред за 
заплащане на медицинската помощ по избор 
на пациента в никакъв случай не отменя и не 
накърнява основните конституционни права 
на гражданите, прокламирани с чл. 52, ал. 1 
от Конституцията (в този смисъл Решение № 8 
от 2.04.1998 г. по к. д. № 3/1998 г. за тълкуване 
на чл. 52, ал. 1 от Конституцията). 
От конституционната разпоредба на чл. 52, 
ал. 1 се налага изводът, че основните общест­
вени отношения, свързани с правото на здрав­
но осигуряване, трябва да бъдат уредени със 
закон. Основният закон изрично възлага на 
Народното събрание уреждането на условията 
и реда да става със закон, а не с подзаконов 
нормативен акт, и то с наредба на едноли­
чен държавен орган. Основните обществени 
отношения трябва да се уреждат със закон.