Държавен вестник, бр. 100, 2022 г., стр. 64

СТР.  64	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  100
ВЪРХОВЕН  
АДМИНИСТРАТИВЕН СЪД
РЕШЕНИЕ № 6537 
от 1 юли 2022 г.
по административно дело № 8739 от 2021 г.
Върховният административен съд на Репуб- 
лика България – седмо отделение, в съдебно 
заседание на осми март две хиляди и два-
десет и втора година в състав: председател: 
Ваня Анчева, членове: Станимир Христов, 
Полина Богданова, при секретар Антоанета 
Иванова и с участието на прокурора Георги 
Камбуров изслуша докладваното от съдията 
Станимир Христов по административно дело 
№ 8739/2021 г.
Производството е по реда на чл. 185 и 
следващите от Административнопроцесуал-
ния кодекс (АПК).
Образувано е по жалба на д-р А. Пеева от 
гр. София чрез представители по пълномо-
щие – адв. М. Екимджиев и адв. К. Бончева, 
против разпоредбите на чл. 27, ал. 1, т. 3 и 
на чл. 27, ал. 2 от Правилника за организа-
цията на работа и дейността на Център за 
асистирана репродукция (ЦАР), издаден от 
министъра на здравеопазването (обн., ДВ, 
бр. 21 от 20.03.2009 г.; посл. изм. и доп., 
бр. 26 от 29.03.2019 г., в сила от 1.04.2019 г. 
(Правилника).
В жалбата се твърди, че разпоредбите 
на чл. 27, ал. 1, т. 3 и ал. 2 от Правилника 
противоречат на норми с по-висок юриди-
чески ранг, което налага отмяната им на 
основание чл. 120, ал. 2 от Конституцията 
на Република България (КРБ) и чл. 185 и 
сл. от АПК. Правният интерес на жалбо-
подателката е обоснован с получен писмен 
отказ от 17.04.2019 г. от финансиране на 
дейности по асистирана репродукция поради 
навършването от нейна страна на [възраст], 
който факт е формалното и единствено ос-
нование за постановения отказ, въпреки че 
индивидуалните медицински показатели на 
жалбоподателката доказват реалната възмож-
ност тя да зачене. Твърди се, че оспорените 
подзаконови норми засягат негативно важен 
за д-р Пеева аспект от правото є на личен 
живот по смисъла на чл. 32, ал. 1 от КРБ и 
чл. 8 от Конвенцията за защита правата на 
човека и основните свободи (КЗПЧОС), как-
вото е правото є на асистирана репродукция 
без дискриминационни ограничения, каквото 
представлява въведената пределна възраст 
за одобряване финансирането на дейности 
по асистирана репродукция. В жалбата се 
сочи, че възприетият нормативен подход 
чрез въведеното ограничение не съответства 
на забраната за дискриминация, визирана в 
чл. 6 от КРБ и разпоредбите на Закона за 
защита от дискриминация (ЗЗДискр), като не 
отговаря на изискванията за законоустано-
веност, необходимост и пропорционалност. В 
тази връзка се сочи, че министърът на здра-
веопазването, като издател на Правилника, 
не е имал законова делегация да въведе ос-
порените ограничения. Доколкото в Закона 
за здравето (ЗЗ) е налице раздел, озаглавен 
„Асистирана репродукция“ (глава четвърта, 
раздел ІІІ от ЗЗ), който разписва детайлно 
условията и медицинските критерии, на които 
трябва да отговарят лицата, за да получат 
право на асистирана репродукция, и в него 
не е предвидено възрастово ограничение, 
то оспорената норма на чл. 27, ал. 1, т. 3 от 
Правилника нито запълва законова празнота, 
нито детайлизира същата, а създава първична 
правна уредба, ограничаваща конституцион-
но право, при това в противоречие с чл. 6 и 
чл. 7, ал. 1 и 2 от Закона за нормативните 
актове (ЗНА), тъй като чл. 130, ал. 3 от ЗЗ 
предвижда издаването на наредба на минис-
търа на здравеопазването за приемането на 
медицински стандарт за асистираната ре-
продукция. Правилникът, чиито разпоредби 
се оспорват, не е свързан с прилагането на 
закон в неговата цялост по смисъла на чл. 7, 
ал. 1, предл. 1 от ЗНА, а наред с организаци-
онните и устройствените му норми относно 
организацията на работа и дейността на ЦАР 
същият въвежда допълнителен критерий за 
финансиране от държавата на дейности по 
асистирана репродукция – навършени 43 
години от жената, независимо от липсата на 
медицински противопоказания и доказана 
възможност за зачеване, без законова деле-
гация за това, т.е. дава се първична норма-
тивна уредба на неуреден в закон възрастов 
критерий за допускане до асистирана репро-
дукция. Допълва се, че дори да се приеме, че 
въведеното възрастово ограничение преследва 
легитимна цел, същото е непропорционал-
но и противоречи на обществения интерес 
за преодоляване на демографската криза в 
Република България, и като несъразмерно 
засяга защитени от правото ценности. Това 
е така, тъй като не се отчитат индивидуал-
ните репродуктивни способности на жени-
те, желаещи асистирана репродукция, а на 
формален признак се отказва финансиране. 
По този начин, привидната неутралност на 
разпоредбата в действителност не ограничава 
всички жени, навършили 43-годишна възраст, 
тъй като не взема предвид индивидуалните 
медицински показатели на онези, които ня-
мат реален шанс за зачеване, и по същата 
причина – без да се отчитат индивидуалните 
медицински показатели, ограничава онези 
жени, при които има реален шанс за заче-
ване, т.е. налице е непряка дискриминация 
по смисъла на чл. 4, ал. 3 и чл. 6, ал. 2 от 
ЗЗДискр. Сочи се, че разумният, балансиран 
и недискриминационен подход, потвърждаван 
и в редица решения на Европейския съд по 
правата на човека, следва да отчита както 
обективни критерии, какъвто е възрастта, 
така и индивидуални здравни критерии, опре-
делящи възможността за зачеване във всеки 
конкретен случай на преценка за финансиране 
на асистирана репродукция. По този начин 
ще бъде намерен оптимален баланс между