Държавен вестник, бр. 65, 2018 г., стр. 21

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  21  
„приключване на конкурсна процедура“ създа­
ва възможност за превратно и противоречиво 
прилагане на закона. В резултат на това вместо 
законоустановеният деветмесечен срок да тече 
от решението по чл. 193, ал. 3 ЗСВ за избор 
на спечелилите конкурса съдии, прокурори и 
следователи той започва да тече от приемането 
на нарочно решение от съответната колегия 
на Висшия съдебен съвет, което става едва 
на първото заседание на съответната колегия 
след встъпване в длъжност на последния наз-
начен кандидат (в този смисъл е чл. 43, ал. 2 
от Наредба № 1 от 9.02.2017 г. за конкурсите 
за магистрати и за избор на административни 
ръководители в органите на съдебната власт, 
издадена от Висшия съдебен съвет). По този 
начин поради включване в конкурсната про­
цедура и времето за съдебно обжалване, и 
времето за назначаване на кандидатите на 
практика следващият конкурс може да бъде 
обявен след повече от три години. 
В решението се акцентира върху факта, 
че всички съдии, прокурори и следователи 
могат да участват в конкурса и че те са 
поставени при едни и същи условия. Това е 
вярно – допуснатите до участие в конкурса 
съдии, прокурори и следователи са равно­
поставени. Но оспорената разпоредба не се 
отнася до тях – тя допуска неравно третиране 
в групата на кандидатите да заемат свободна 
длъжност в органите на съдебната власт, които 
към датата на провеждане на конкурса нямат 
нужния юридически стаж и прослужени годи­
ни на конкретната длъжност. Всички съдии, 
прокурори и следователи, които в рамките на 
срока за подаване на документи за участие в 
обявен конкурс за конкретни длъжности не 
отговарят на изискванията, няма да могат 
да участват в своевременно проведен нов 
конкурс за заемане на бъдещи освободени 
длъжности за необосновано дълъг период 
от време, независимо че отговарят вече на 
законовите изисквания. Така, като се отчете 
минимално необходимият срок за провеждане 
на конкурсната процедура и като се добавят 
към него срокът по чл. 193, ал. 6 ЗСВ, сро­
кът за обжалване по чл. 187 ЗСВ и срокът 
за приемане на решение за приключване на 
конкурсната процедура, се създава възмож­
ност за недопускане до конкурс за заемане 
на свободна длъжност на иначе отговарящи 
на всички законови изисквания и желаещи 
да я заемат съдии, прокурори и следователи. 
Така възможността за кариерно израстване и 
реализация на тези потенциални кандидати 
се ограничава за несъразмерно продължите­
лен период от време, който далече надхвърля 
предвидения от законодателя срок. По този 
начин се допуска неравенство, основано на 
признак възраст и придобит стаж, за заемане 
след проведен конкурс на съответна длъжност 
в органите на съдебната власт. 
Така създаденото неравенство накърнява 
и възможността за кариерно развитие като 
проявление на правото на труд по чл. 48, 
ал. 1 от Конституцията, тъй като засегнатите 
съдии, прокурори и следователи дори не се 
допускат до конкурс за желаната длъжност. 
Не намирам убедителни аргументи в 
подкрепа на тезата, че е налице обективно и 
разумно оправдание за създаването на това 
неравенство при повишаване и преместване. 
Дори да се приеме, че бързината и икономията 
са такива в случая, то те не са в отношение 
на пропорционалност с използваните сред­
ства – повишаване и преместване без кон­
курс и недопускане на кандидати, които към 
момента на освобождаване на длъжността 
отговарят на всички законови изисквания. С 
оспорената разпоредба на чл. 193, ал. 6 ЗСВ по 
никакъв начин не се препятства практиката 
за командироване при необходимост на съдии, 
прокурори и следователи. Опорочаването на 
конкурсното начало не е адекватно средство 
за избягване на командироването. Същест­
вуват други ефективни средства за преодо­
ляването на несъвършенствата на уредбата 
на командироването, които не ограничават 
по такава степен конституционните права на 
съдии, прокурори и следователи, които биват 
лишени от право да заемат след участие в 
конкурс определени длъжности.
Принципът на правовата държава по чл. 4, 
ал. 1 от Конституцията изисква съразмерност 
на въведеното със закон ограничение на пра­
вата, каквото е правото на равенство пред 
закона. Принципът за пропорционалност е 
съставна част от този за правовата държава (в 
този смисъл са Решение № 14 от 4.11.2014 г. по 
к. д. № 12/2014 г. и Решение № 1 от 27.01.2005 г. 
по к.д. № 8 от 2004 г.), който принцип, според 
мен, в случая с чл. 193, ал. 6 ЗСВ не е спазен.
Поради това намирам, че разпоредбата 
на чл. 193, ал. 6 ЗСВ противоречи на чл. 4, 
ал. 1, на чл. 6, ал. 2 и на чл. 48, ал. 1 от 
Конституцията. 
Наред с това в практиката си Консти­
туционният съд приема, че в областта на 
правата следва да тълкува Конституцията 
в съответствие с международните догово­
ри, по които Република България е страна 
(вж. Решение № 15 от 21.12.2010 г. по к. д. 
№ 9/2010 г., Решение № 3 от 4.05.2011 г. по 
к.д. № 19/2010 г.). Разпоредбата на чл. 193, 
ал. 6 ЗСВ противоречи на чл. 1 от Конвенция 
№ 111 относно дискриминацията в труда и 
професиите от 1958 г. на Международната 
организация на труда, която не допуска 
изключване, което води до неравенство във 
„възможностите или в третирането в областта 
на труда и професиите“.
Конституционен съдия:
Стефка Стоева
7416