Държавен вестник, бр. 23, 2024 г., стр. 48

СТР.  48	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  23
ако постановление, правилник, наредба или 
инструкция противоречат на нормативен акт 
от по-висока степен, правораздавателните 
органи прилагат по-високия по степен акт. 
Принципното положение е, че приетата норма 
от същия ранг по-късно отменя предшества-
щата, ако є противоречи. В случая е налице 
противоречие между по-висок по степен акт 
с по-нисък по степен акт. Задължението на 
правораздавателните органи да прилагат по-
високия по степен акт не означава мълчалива 
отмяна на по-ниския по степен акт поради 
изискването за правна сигурност, т. е. да е 
ясно дали един подзаконов нормативен акт е 
отменен, или не, доколкото адресати на същия 
са не само правораздавателните органи, а в 
случая и водачи на ППС и пешеходци. Следва 
се изрична отмяна на незаконосъобразния 
текст, за да не съществуват в правния мир 
разпоредби, които противоречат на закон, и 
поради това да нарушават правата на гражда-
ните. С отмяната и приемането на съответни 
на закона норми ще се осигури яснота и 
прозрачност по отношение изискванията към 
гражданите, както и по отношение правата 
и задълженията им във всеки един конкре-
тен случай. Разпоредбата на чл. 195, ал. 1 
от АПК урежда действието на подзаконовия 
нормативен акт. Анализът на този текст сочи 
на извод, че подзаконовият акт действа до 
момента на съдебното му обявяване за уни-
щожаем по реда на АПК. Но дори и без да 
се оспори нарочно действащият подзаконов 
нормативен акт, в хипотеза на чл. 15, ал. 3 
от ЗНА съдът ad hoc като правораздавателен 
орган следва да прилага по-високия по степен 
нормативен акт, като констатира противо-
речието в рамките на правораздавателната 
си дейност по конкретен правен спор, без 
оглед на това дали друг съд се занимава с 
въпроса за същото противоречие и на какво 
основание. Правораздавателният орган има 
правомощието и на основание разпоредбата 
на чл. 5, ал. 1 от АПК.
В настоящата хипотеза предмет на ос-
порване е текст от ППЗДвП, който про-
тиворечи на нормативен акт от по-висока 
степен, а именно ЗДвП, в сила от 1.09.1999 г. 
Несъответствието на подзаконовия текст от 
правилника с нормативен акт от по-висока 
степен – ЗДвП в посочената редакция, е ос-
нование за отмяната на чл. 73, ал. 1 в частта: 
категории – „М“, в населено място – 50 км/ч, 
извън населено място – 50 км/ч, от Правил-
ника за прилагане на Закона за движението 
по пътищата, по жалбата на П. Запрянов. С 
оглед спазване принципите на достъпност, 
публичност и прозрачност, последователност и 
предвидимост, уредени в чл. 12 и 13 от АПК, 
изричната отмяна на чл. 73, ал. 1 в частта: 
категории – „М“, в населено място – 50 км/ч, 
извън населено място – 50 км/ч, от ППЗДвП 
е гаранция за правна сигурност в общество-
то. В същия смисъл са Решение № 11214 от 
16.11.2023 г. по адм. дело № 1245/2021 г. на 
Върховния административен съд, трето от-
деление, и Решение № 3799 от 20.04.2022 г. 
по адм. дело № 6299/2021 г. на Върховния 
административен съд, шесто отделение.
С оглед на резултата по спора и изрично 
направеното искане от страна на процесу-
алния представител на жалбоподателя за 
присъждане на разноски съдът следва да 
осъди Министерския съвет да заплати на 
П. Запрянов направените по настоящото дело 
такива в размер на 3010 лв., представляващи 
заплатено в брой адвокатско възнаграждение 
по делото и заплатена държавна такса. На 
жалбоподателя се дължат и сторените раз-
носки по адм. дело № 5616/2023 г. по описа 
на ВАС, петчленен състав на първа колегия, 
на основание списък с разноските по чл. 80 
от ГПК и предвид разпоредбата на чл. 226, 
ал. 3 във връзка с чл. 236 от АПК. Същите 
възлизат на общо 330 лв., която сума е за 
заплатено в брой адвокатско възнаграждение 
и за държавна такса за касационната инстан-
ция по подадената частна жалба. Общо на 
П. Запрянов се дължат разноски в размер на 
3340 лв. Възражението за прекомерност на 
адвокатското възнаграждение е неоснователно. 
То напълно отговаря както на фактическата 
и правната сложност на делото, така и на 
извършените действия по делото от страна на 
процесуалния представител на жалбоподателя.
Водим от горното и на основание чл. 193 
АПК, Върховният административен съд, осмо 
отделение,
Р Е Ш И :
Отменя чл. 73, ал. 1 в частта: „катего-
рии – „М“, в населено място – 50 км/ч, извън 
населено място – 50 км/ч“, от Правилника 
за прилагане на Закона за движението по 
пътищата, приет с Постановление на Минис-
терския съвет № 36 от 1996 г., обн., ДВ, бр. 25 
от 22.03.1996 г., в сила от 1.06.1996 г.
Осъжда Министерския съвет на Република 
България с адрес: София, бул. Кн. Ал. Донду-
ков № 1, да заплати на П. Запрянов с (ЕГН), 
с адрес: Димитровград, (улица), разноски 
в размер на 3340 лв. (три хиляди триста и 
четиридесет лева) за съдебните инстанции.
Решението може да се обжалва с касаци-
онна жалба в 14-дневен срок от съобщаването 
му на страните пред петчленен състав на 
Върховния административен съд.
След влизане в сила на решението и на 
основание чл. 194 АПК решението да се об-
народва в „Държавен вестник“.
За председател: 
Любомир Гайдов
1985