Държавен вестник, бр. 65, 2013 г., стр. 11

БРОЙ  65	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  11  
необходимата материална компетентност да 
направи преценка и да изрази отношение по 
отношение на процесните разпоредби на ДОПК.
Министерството на вътрешните работи 
намира, че нормите на ДОПК, предмет на 
искането, са идентични като цел и съдър­
жание на разпоредбите на чл. 75, т. 5 ЗБЛД, 
които са обявени за противоконституционни 
с Решение № 2 от 31.03.2011 г. по к.д. № 2 от 
2011 г. на Конституционния съд. Според МВР 
разпоредбите на ДОПК не са съобразени с 
принципа на пропорционалност. Целта е 
ефективно и бързо проведено изпълнително 
производство, а не самоцелно санкциониране 
на личността на длъжника. Не е проведено 
разграничение относно членовете на управи­
телните и контролните органи на юридиче­
ското лице – длъжник по публичното вземане, 
въпреки че някои от тях нямат отношение и 
правно установена компетентност да извърш­
ват разпоредителни действия с имуществото на 
длъжника нито функции в производството за 
принудително изпълнение. С това се нарушава 
и принципът за лична отговорност, което е 
допустимо по изключение при призната от 
правото необходимост да се поправят причи­
нени вреди. Според становището законовата 
уредба предпоставя автоматично налагане 
на принудителни административни мерки, 
без административният орган да има право 
на преценка при отправено към него искане 
за установяване и събиране на вземанията. 
Ограничителните марки не съобразяват ре­
левантните обстоятелства за конкретното 
лице, не отчитат тежестта на случая и въз­
действието, което има върху националната и 
обществената сигурност, съответно поддър­
жането на обществения ред или опазването 
на общественото здраве, т. е. не е ясно дали 
мярката преследва една от легитимните цели, 
посочени в чл. 35, ал. 1 от Конституцията и 
чл. 2 на Протокол № 4 към Конвенцията за 
защита правата на човека и основните сво­
боди, както и чл. 12 на Международния пакт 
за граждански и политически права.
Върховният административен съд намира, 
че оспорените разпоредби дават възможност 
на органа, установил публичното вземане, 
съответно публичния изпълнител, да поиска 
осуетяване преминаването на държавната 
граница и забрана за напускане на страната. 
Искането има за цел да ограничи правата, 
прокламирани от чл. 35, ал. 1, изр. 2 от Кон­
ституцията, и се въвежда ограничение на 
правата на българските граждани посредством 
налагане на принудителна административна 
мярка. Правото по оспорените разпоредби е 
насочено към обслужване на принудителното 
изпълнение на публично задължение (и то не 
всички, а с по-значителен размер) и дори да 
се приеме, че има легитимна цел по смисъ­
ла на Конституцията, то не е съобразено с 
принципа на пропорционалността на мерките. 
Те трябва да бъдат такива, че, защитавайки 
императивния обществен интерес, да се зася­
гат в най-малка степен правата на частните 
лица. Разпоредбите овластяват органа да 
поиска ограничение на правото на свободно 
движение, изрично забранено от Договора за 
функциониране на Европейския съюз с чл. 27, 
§ 1 на Директива 200438/ЕО за постигане на 
икономически цели.
Камарата на частните съдебни изпъл­
нители, позовавайки се на Решение № 2 от 
31.03.2011 г. по к.д. № 2 от 2011 г. на Консти­
туционния съд, подкрепя искането на омбуд­
смана на Република България за обявяване 
за противоконституционни на посочените в 
искането текстове на ДОПК.
Становището на Съюза на юристите в 
България е, че органът, установил публичното 
вземане, съответно публичният изпълнител, 
може да поиска налагането на принудител­
ната административна мярка, но тъй като 
този орган не е компетентен да я налага, то 
атакуваните като неконституционосъбразни 
разпоредби в ДОПК не са законът, който 
ограничава правото на свободно придвижване 
по смисъла на чл. 35 от Конституцията.
За да се произнесе, Конституционният 
съд след цялостната проверка на доводите на 
заинтересованите страни намира, че следва 
искането на омбудсмана и в неговата втора 
част относно чл. 182, ал. 2, т. 2, буква „а“ и 
чл. 221, ал. 6, т. 1 от Данъчно-осигурителния 
процесуален кодекс да бъде отклонено.
Безспорно е, че осъществяването на при­
нудителната административна мярка – забра­
ната за напускане на страната и ограничаване 
свободата на придвижване, е ограничаване 
на основно конституционно право на граж­
даните. Въпросът е, кой е административният 
орган, който налага тази принудителна мярка 
и който следва да направи преценката за съ­
ответствие, респективно пропорционалност 
на прилагането на мярката, съобразявайки 
конституционно установените положения.
Компетентността на административния 
орган се определя от кръга от въпроси, с 
които той е оправомощен да се занимава, 
и правомощията, с които органът разполага 
за решаването на тези въпроси. Компетент­
ността е съчетание от материалноправни и 
процесуалноправни елементи. Предоставена е 
възможност на държавния административен 
орган да започне процедура по решаването 
на материалноправния въпрос, който му е 
поверен. Органът трябва да има възмож­
ността да се произнесе, т. е. да направи 
едностранно властническо волеизявление, 
и така едностранно да определи правата и 
задълженията на субекта по административ­
ното правоотношение. За административните 
правоотношения е специфично именно да