Държавен вестник, бр. 88, 2021 г., стр. 13

БРОЙ  88	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
обявяването на „съответната“/„всяка“ ЗЗ, в 
съответствие със споменатия списък на ЗЗ 
на национално ниво (чл. 12 ЗБР). Докато 
първото се осъществява с решение на МС, 
което заедно със списъка на ЗЗ в България 
се обнародват в „Държавен вестник“, второто 
става със заповед на министъра на околната 
среда и водите, като в същата заповед се 
посочват, наред с другото, общата площ, 
както и опис на имотите, включени в за-
щитената зона, и/или координатен регистър 
на границите на защитената зона (чл. 12, 
ал. 2, т. 4 ЗБР) и се установяват забрани или 
ограничения на дейности, противоречащи 
на целите за опазване на „съответната“ ЗЗ 
(чл. 12, ал. 2, т. 5 ЗБР). Съгласно изложеното 
относно Директива 92/43/ЕИО и цитираната 
релевантна практика на СЕС режимът на 
защита по чл. 6 от същата директива об-
вързва принципно държавите членки още 
с определянето на ТЗО, а следователно и с 
предвидената възможност да бъдат налагани 
широк спектър мерки, част от които могат да 
ограничат съществено ползването на земите 
частна собственост, попадащи в тях, в т.ч. и 
да бъдат наложени забрани върху всякаква 
дейност за икономическо развитие на тази 
собственост. Последното е задължително, ко-
гато става дума за „приоритетни за опазване“ 
зони, както това е в настоящия случай за ЗЗ 
„Комплекс Калиакра“ с код BG0000573 – за 
защита на приоритетно местообитание 62C0 
(Понто-Сарматски степи), което съгласно 
чл. 1, буква „г“ и Приложение I на Дирек-
тива 92/43/ЕИО е застрашено от изчезване. 
Тези мерки са в изпълнение на екологичните 
императиви на чл. 6, пар. 1 и 2 от Директива 
92/43/ЕИО и изразът „при необходимост“ в 
цитирания пар. 1 „се отнася само до пла-
новете за управление, но не и до мерките 
от правно, административно или договорно 
естество, които са необходими във всички 
случаи (в този смисъл решение на СЕС по 
дело C-508/04, Commission of the European 
Communities v Republic of Austria, пар. 71). В 
заповедите на министъра на околната среда 
и водите по чл. 12, ал. 6 ЗБР, както това се 
отнася до предмета на съдебния спор пред 
ВАС (тричленен състав), по спряно адм. 
дело № 1134/2018 г., се указва режимът на 
ползване в точно конкретно определени с 
географски координати части от ЗЗ (в слу-
чая определящ е обхватът на приоритетно 
местообитание 62С0).
Правото на частна собственост е кон-
ституционно закрепено в глава първа от 
Основния закон – „Основни начала“, чл. 17, 
и е най-пълното по обем вещно право. То 
включва три правомощия: владение, ползване 
и разпореждане. Заповедите на министъра 
на околната среда и водите, издавани на 
основание чл. 12, ал. 6 ЗБР, не променят съ-
гласно чл. 13 ЗБР собствеността върху земите, 
горските територии и водните площи в тях и 
следователно те не засягат правомощията вла-
дение и разпореждане със собствеността – ЗЗ 
нерядко са обект на подчертан интерес от 
много екологични и браншови организации, 
включително и в изпълнение на екологични 
проекти. Тези заповеди могат да въведат и 
всички издадени такива заповеди, в т.ч. и 
Заповед № РД-815 от 12.12.2017 г., предмет 
на адм. дело № 1134/2018 г. в настоящия 
случай, въвеждат ограничения върху правото 
на ползване, като забраняват или огранича-
ват дейности, противоречащи на целите за 
опазване на „всяка“ ЗЗ (от Националната 
екологична мрежа като интегрална част от 
Натура 2000 в ЕС), определена за застрашено 
от изчезване природно местообитание или 
вид. Разпоредбите на чл. 17, ал. 1 и ал. 3 от 
Конституцията са гаранция, че правото на 
частна собственост се защитава от закона и 
че частната собственост е неприкосновена 
(Решение № 5 от 1996 г.; Решение № 14 от 
2020 г.). Цитираните конституционни норми 
установяват задължение за държавата да га-
рантира и защитава правото на собственост 
и да осигурява и защитава неприкоснове-
ността на частната собственост (Решение 
№ 17 от 1999 г.; Решение № 5 от 2006 г.; 
Решение № 15 от 2010 г., Решение № 4 от 
2021 г. и др.). Конституционно прогласената 
неприкосновеност на частната собственост 
не изключва обаче правната възможност за 
нейното ограничаване. В Решение № 15 от 
2001 г. Конституционният съд поддържа, че 
съдържанието на принципа на неприкосно-
веност на частната собственост „не е рав-
нозначно на установяването на абсолютна 
забрана за такива ограничения.“ Самата 
Конституция предвижда приоритетна закри-
ла, свързана и с ограничаването на собстве-
ността, за установени в нея висши ценности 
като например опазване и възпроизводство 
на околната среда (чл. 15), съхраняване на 
обработваемата земя за земеделски цели 
(чл. 21), опазване на националното исто-
рическо и културно наследство (чл. 23). По 
естеството си забраните или ограниченията 
на дейности, противоречащи на целите за 
опазване на „съответната“ ЗЗ, са законово 
закрепен инструмент за провеждане на тези 
конституционни повели.
Конституционният съд е последователен 
в позицията си, че „Поначало ограничава-
нето на едно основно право е допустимо, 
но само когато това се налага, за да бъдат 
охранени висши конституционни ценности.“ 
(Решение № 10 от 2017 г.; Решение № 3 от 
2019 г.; Решение № 11 от 2021 г.). Както бе 
посочено вече, водещо в отправната позиция 
на съюзния екологичен регулаторен модел е 
разбирането за естеството на околната среда 
и биоразнообразието като споделена евро-
пейска ценност и общо природно наследство. 
Тя е възприета от националния законодател 
в ЗБР и е в пълно съответствие с конститу-