Държавен вестник, бр. 85, 2021 г., стр. 13

БРОЙ  85	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  13  
намира в съдебната зала, в която присъства и 
прокурорът. Следователно всяка комуникация 
между обвиняемия и защитника се провежда 
технически чрез видеоконферентната връзка, 
осигурена, поддържана и контролирана от 
органите на държавата. Дори и други лица 
да не присъстват в помещенията, в които се 
намират обвиняемият и защитникът му, докато 
осъществяват комуникация преди или по вре-
ме на заседанието, липсват гаранции, че тази 
комуникация не би могла да бъде записвана 
или проследявана. Съществуването на съм-
нение за вероятен пробив в поверителността 
на комуникацията между защитник и негов 
подзащитен опорочава защитата, като отнема 
съществена част от нейната характеристика и 
я прави неефективна. В допълнение се поставя 
въпросът за ограничеността във времето на 
осъществявания контакт и възможността да се 
реализира действителна защита чрез получава-
не на адекватни съвети относно процедурата и 
относно предмета на производството – ограни-
чаване на едно от най-съществените права на 
гражданина – правото на личната му свобода. 
Поради това Конституционният съд приема, 
че с разпоредбата на чл. 64, ал. 2, изр. второ 
от НПК съществено се засяга сърцевината на 
естеството на комуникация между обвиняем 
и неговия защитник така, както го изисква 
чл. 30, ал. 5 от Конституцията, поради което 
тази разпоредба не е съответна на Основния 
закон и като такава следва да бъде обявена 
за противоконституционна.
Атакуваната норма не е съответна на 
чл. 122 във връзка с чл. 56 от Конституцията 
и в друг неин аспект, тъй като тя ограничава 
правото на обвиняемия на ефективна лична 
защита. Процедурата за първоначално взема-
не на мярка за неотклонение задържане под 
стража е съдебна процедура. Тя е предвидена, 
за да осигури гаранциите за състезателност 
на производството пред съда с присъщите му 
характеристики, макар и със специфики за 
досъдебната фаза – обвиняемият има право 
да познава всички фактически и правни осно-
вания на обвинението срещу него, както и да 
представи на съда становището си по тях, а 
съдът е длъжен да осигури равни възможности 
на държавното обвинение и на обвиняемия да 
обосноват своите фактически и правни тези, 
респ. да познават и оборят тезите на другата 
страна (Николова срещу България, Илийков 
срещу България, Шишков срещу България, 
Lebedev v. Russia, Allen v. The United Kingdom). 
Неприсъственото в съдебната зала участие 
на обвиняемия в съдебното заседание го ли-
шава от физически достъп до материалите 
по делото, с които има право да се запоз-
нае, като въз основа на тях прави искания 
за събиране на доказателства, изготвяне на 
експертни заключения, имащи отношение 
към предмета на производството – неговото 
задържане. Ограничава се възможността му 
да прави своевременни бележки и обосно-
вани възражения, тъй като не би могъл да 
прави справки с делото. В производството по 
чл. 64, ал. 3 НПК е допустимо събирането на 
доказателства, касаещи личността на дееца, 
на наличието или липсата на предпоставките 
за вземане на мярка за неотклонение задър-
жане под стража – опасностите от укриване 
или извършване на престъпление. НПК не 
ограничава органите на досъдебното производ-
ство да извършват действия по разследването 
и да събират доказателства и по време на 
72-часовото задържане на обвиняемия преди 
изправянето му пред съда, които биха могли 
да имат отношение към друга предпоставка 
за задържане на обвиняемия – наличие на 
обосновано предположение да е извършил 
престъплението, в което е обвинен. Всички 
тези доказателства могат да бъдат представени 
в съдебното заседание. Участието на обви-
няемия в съдебното производство по първо-
начално вземане на мярка за неотклонение 
задържане под стража чрез видеоконферентна 
връзка без личен и непосредствен достъп до 
делото и новопредставените доказателства 
в производството безспорно значително го 
ограничава в достъпа му до всички доказа-
телства, които представляват фактическите 
и правните основания за вземането на най-
тежката мярка за неотклонение. Поради отда-
лечено участие чрез видеоконферентна връзка 
обвиняемият би бил лишен от възможността 
да се запознае в пълнота с тези доказателства 
и въз основа на тях да прави самостоятелни 
искания, бележки и възражения, както му 
гарантират чл. 55, ал. 1 и чл. 99, ал. 2 НПК. 
Това съществено намалява ефективността на 
личната му защита в това производство и я 
превръща във формална и илюзорна.
Конституционният съд намира, че предвид 
същността на производството по първона-
чалното вземане на мярка за неотклонение 
задържане под стража – характера на об-
съжданите въпроси, изключително значи-
мото право на личността, което е обект на 
ограничаване в тези дела – правото на лична 
свобода, фактическата неравнопоставеност 
между обвинителната власт и обвиняемия, е 
недопустимо изключването на личното участие 
на обвиняемия чрез явяването му в съда. Та-
кова ограничение е допустимо в контролната 
инстанция (чл. 64, ал. 7 НПК), както и в про-
изводството по чл. 65 НПК, именно защото 
в процедурата по първоначалното вземане на 
мярка за неотклонение задържане под стража 
е наложително непосредственото участие на 
обвиняемия, гарантиращо му присъствие в 
съда и упражняване в пълен обем на всички 
процесуални права (Trepashkin v. Russia № 2).
Според Конституцията ограничаването 
на конституционно защитената свобода на 
едно лице може да стане само с решение на 
орган на съдебната власт (чл. 30, ал. 3) при 
условия и ред, предвидени в закон (чл. 30, 
ал. 2). Начинът, по който наказателнопроце-