Държавен вестник, бр. 53, 2017 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  53
По отношение на законовия механизъм за оп­
ределяне на параметрите на задължителната 
здравноосигурителна вноска сочат предходна 
практика на КС, според която Конституцията 
дава възможност на законодателя да прави 
преценка по целесъобразност при съобразяване 
на материалните възможности на осигурените 
лица наред с необходимостта да бъде обезпе­
чено достатъчно финансиране на достъпна 
медицинска помощ. Твърдят, че регулирането 
на правото на собственост е извън предмета на 
оспорената разпоредба, поради което не може 
да се поставя въпросът за неговото накърня­
ване, включително и в светлината на чл. 1 
от Допълнителния протокол към КЗПЧОС. 
Отхвърлят и тезата, че задължителните здрав­
ноосигурителни вноски са данък, защото срещу 
тях гражданите пожизнено могат да разчитат 
на адекватно медицинско обслужване.
Като обсъди материалите по делото, Кон­
ституционният съд прие, че искането е не­
основателно по следните съображения:
Конституцията предвижда специална защи­
та на здравето на човека, третирайки го като 
изключително важна обществена ценност. На 
тази основа чл. 52, ал. 3 задължава държавата 
да се ангажира със закрилата на здравето, а 
успоредно с това чл. 52, ал. 1 закрепва като 
основно право на гражданина и правото на 
здравно осигуряване, насочено към гарантиране 
на достъпна медицинска помощ. Основният 
закон изисква условията и редът за упражняване 
на това право да бъдат определени със закон. 
Държавата изпълнява това свое задължение 
чрез регламентацията по ЗЗО.
Без да са изброени изчерпателно, източ­
ниците на финансиране на здравеопазването 
също са предмет на конституционна уредба, в 
която личните осигурителни вноски са посо­
чени изрично (чл. 52, ал. 2). Конституцията не 
ограничава законодателя да обвърже осигуре­
ния гражданин със задължение да допринася 
за общото благо чрез внасяне на определена 
вноска в целевите фондове на Националната 
здравноосигурителна каса (НЗОК), вместо да 
разчита единствено на неговата добра воля, т.е. 
на свободното му усмотрение. Този подход е в 
синхрон с конституционната идея за създава­
не на „социална държава“, чиято реализация 
неминуемо е обвързана с необходимост от со­
лидарност и взаимопомощ между членовете на 
обществото. Чрез прилагането му се гарантира 
справедливостта като конституционна ценност, 
защото ако беше възприет противоположният 
принцип на доброволност на личния принос, 
би възникнал риск от облагодетелстване на 
недобросъвестни членове на обществото. Кон­
ституционосъобразността на въвеждането на 
задължение за внасяне на лични осигурителни 
вноски (както за пенсионно, така и за здравно 
осигуряване) е утвърдена категорично и недву­
смислено с редица предходни решения на Кон­
ституционния съд (вж. Решение № 32/1998 г. 
по к.д. № 29/1998 г., Решение № 8/2012 г. по 
к.д. № 16/2011 г., Решение № 2/2014 г. по 
к.д. № 3/2013 г., Решение № 3/2016 г. по к.д. 
№ 6/2015 г. на КС и пр.). Настоящият състав 
на съда не намира основание да се отклони 
от тази трайно установена практика.
Всеки човек, докато е жив, се нуждае от 
здравна помощ, поради което през целия му 
живот се налага да се набират финансови 
средства за неговото здравно осигуряване. 
Възприемайки като водещ принципа за задъл­
жителност на здравните вноски по отношение 
на осигуреното лице, с чл. 40 ЗЗО законода­
телят е приел, че полученият доход е основа 
за определяне на отделната индивидуална 
здравноосигурителна вноска. Този подход 
съответства на изискванията за социална 
справедливост и гражданска солидарност.
Същевременно равенството пред закона и 
свързаната с него забрана за дискриминация по 
чл. 6, ал. 2 от Конституцията не се нарушават, 
когато законодателят, воден от съвместима с 
Основния закон цел, вместо да предвиди по­
пълване на здравните фондове единствено от 
задължителните вноски на осигурените лица, 
по отношение на определени групи от тях прех­
върля тежестта на осигуряването, изцяло или 
отчасти, върху други източници, като държав­
ния бюджет, работодателите или съответните 
ведомства. Например, в социалната държава, 
която е възприела като общочовешки ценности 
хуманизма, справедливостта и търпимостта 
(абзац 2 от Преамбюла на Коституцията), е 
напълно оправдано здравното осигуряване 
на определени обществени групи, които са 
в икономически неравностойно положение 
(малолетни и непълнолетни, задържани под 
стража, учащи се младежи, бежанци и пр.), 
да е за сметка на държавния бюджет (вж. 
чл. 40, ал. 3 ЗЗО). Във връзка с предмета на 
настоящото конституционно дело е особено 
важно да се подчертае, че размерът на пен­
сиите, получавани от държавното обществено 
осигуряване и професионалните пенсионни 
фондове, служи като основа за определяне 
на здравноосигурителната вноска за отделния 
пенсионер, но вноските винаги са за сметка 
на държавния бюджет (чл. 40, ал. 1, т. 4 ЗЗО).
Частично оспорената разпоредба на чл. 40, 
ал. 1, т. 2 ЗЗО установява начина за определяне 
на здравноосигурителните вноски, дължими 
от лицата по чл. 4, ал. 3, т. 1, 2 и 4 КСО. В 
кръга на задължените попадат и гражданите, 
регистрирани като упражняващи свободна 
професия и/или занаятчийска дейност. Зако­