Държавен вестник, бр. 53, 2003 г., стр. 49

Б Р О Й  53
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  49
Правомощията на министрите като едно-
лични централни органи на изпълнителната
власт да издават подзаконови нормативни ак-
тове са регламентирани в чл. 115 от Конститу-
цията на Република България и чл. 2 от Закона
за нормативните актове (ЗНА). Съгласно чл. 7,
ал. 2 ЗНА наредба се издава за прилагане на
отделни разпоредби на нормативен акт от по-
висока степен. В изпълнение на това свое пра-
вомощие и при изричната законова делегация
на § 3, ал. 1 от преходните и заключителните
разпоредби на Закона за изменение и допълне-
ние на ЗОСОИ (ДВ, бр. 88 от 1998 г.) министъ-
рът на държавната администрация и министъ-
рът на финансите са приели Наредба № 9 от
1998 г. за условията и реда за заплащане на
възнагражденията на вещите лица от списъка
по § 4 ЗОСОИ.
В чл. 5 от наредбата е предвидено, че със
съобщението по чл. 6, ал. 3 ЗОСОИ на собстве-
ниците или техните правоприемници се дава
възможност в 14-дневен срок да представят пред
органа по чл. 6, ал. 1 ЗОСОИ нотариално заве-
рена клетвена декларация, в която са определе-
ни квотите на наследяване на всеки един от тях
в съответствие с разпоредбите на Закона за
наследството (ЗН).
За да се обоснове неоснователността на твър-
денията в жалбата, е необходимо да се разгледа
същността на производството по ЗОСОИ.
Макар и усложнено от фактическа и правна
страна, това производство има администрати-
вен характер и спрямо него намират приложе-
ние правилата на Закона за административно-
то производство, респ. правилата на Закона за
Върховния административен съд. Същото про-
тича в две фази и всяка от тях приключва с
издаването на индивидуален административен
акт по смисъла на чл. 2 ЗАП.
В първата фаза се изследва единствено въпро-
сът дали заявителите са правоимащи по ЗОСОИ
и ако това е така, компетентният орган им приз-
нава право на обезщетяване по съответен зако-
ноустановен начин.
Във втората фаза уважените искания се пре-
дават за оценка на претенциите и установяване
на квотите в съсобствеността на вещи лица,
фигуриращи в списъка, утвърден от министъра
на правосъдието и министъра на финансите,
които на основание чл. 6, ал. 4 ЗОСОИ в едно-
месечен срок от възлагане на задачата изгот-
вят експертизата.
За разлика от предмета на първата част от
задачата, който е константен и присъства в
еднакъв обем за всяка експертиза, тъй като
касае оценка на имуществото, за което се по-
лучава обезщетение като цяло, предметът на
втората част от задачата се обуславя и пре-
допределя от броя на правоимащите лица и
размера на определените на всеки от тях кво-
ти на наследяване.
В изпълнение на задължението си по чл. 6,
ал. 4 ЗОСОИ компетентният орган издава за-
повед, в която определя конкретната задача на
вещото лице, срока за изпълнението є и разме-
ра на възнаграждението съобразно приетата
тарифа, в която е предвидена най-ниска долна,
респ. най-висока горна граница.
Съгласно чл. 11 от наредбата конкретният
размер на възнаграждението на вещото лице за
всеки отделен случай се определя съобразно
сложността на експертизата и другите условия,
оказващи влияние върху изготвянето є.
В този смисъл броят на наследниците и кво-
тите им са от съществено значение за слож-
ността на експертизата и размера на възнаг-
раждението на вещото лице.
Изводът е, че изискването за представяне на
клетвена декларация, освен че не излиза извън
предметния обхват на наредбата и не противо-
речи на ЗОСОИ, представлява обективна пред-
поставка, въз основа на която органът по чл. 6
може обективно и правилно да определи конк-
ретното възнаграждение на вещото лице.
Неоснователен е доводът, че изискването за
представяне на нотариално заверена клетвена
декларация противоречи на разпоредбите на
ГПК в частта за съдебната делба. Противоре-
чие няма, тъй като производствата са коренно
различни.
В съдебната делба съдът е сезиран с искане
за разделяне на съсобствеността и е длъжен
служебно да следи за правилното конституира-
не на страните. В производството по ЗОСОИ
право на обезщетение имат само лицата, които
са направили съответното искане, и то само в
размер, съответстващ на тяхната наследствена
част. Административният орган, съответно
съдът в административното производство, не е
длъжен и не може да прави делба между нас-
ледниците на бившите собственици на имота.
Процедурата на съдебната делба представлява
особено исково производство и е извън компе-
тентността на тези органи.
Не е налице противоречие и със Закона за
наследството. Самата разпоредба на чл. 5 от
наредбата препраща към този закон и не пред-
вижда нещо различно от приетото в него.
По тези съображения жалбата в посочена-
та є част е неоснователна и следва да бъде
отхвърлена.
В § 1 от допълнителната разпоредба на На-
редба № 9 от 1998 г. е предвидено, че собст-
вениците или техните правоприемници мо-
гат да бъдат представлявани от лица, изрич-
но упълномощени с нотариално заверено пъл-
номощно.
Видно от § 2 от заключителните разпоред-
би, наредбата е издадена на основание § 3 от
преходните и заключителните разпоредби към
Закона за изменение и допълнение на ЗОСОИ.
С нея министърът на държавната админист-