Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  57
обиск тогава, когато задържането на лицето е 
било предварително планирано (т.е. при липса 
на неотложност)] се съдържат аргументи за 
евентуално нарушаване на правото на лична 
свобода и неприкосновеност на задържаното 
лице и „получаване на намалена защита“ 
поради извършените процесуални действия, 
контролирани от съд не чрез предварително 
съдебно разрешение, а чрез последващо съ­
дебно одобрение.
В действителност от подробните разсъж­
дения се извежда разбирането на съда, че 
предвидената в НПК възможност за обиск 
на лице в случаите на неотложност с полу­
чаване на последващо одобрение от съдия 
често съставлява неоснователно засягане на 
правата на индивида, тъй като на практика 
се явява предварително планирано задържа­
не на лицето, при което е следвало да бъде 
налице предварително разрешение от съдия, 
а такова отсъства към момента на задържа­
нето (става въпрос за действие в досъдебното 
производство). Това според сезиращия съд 
води до възможност за изключване на част 
от доказателствата по делото и затруднява 
дейността на съда по разкриване на обек­
тивната истина, както и осъществяването на 
наказателна репресия срещу евентуалните 
извършители.
Както беше посочено, задължение на сези­
ращия съд е не само да прецени приложимото 
право, но и да обоснове убедително, че поста­
веният въпрос е от значение за решаването на 
конкретното дело, т.е. че Конституционният 
съд е сезиран по чл. 150, ал. 2 от Основния 
закон, тъй като без отговора на поставения 
въпрос сезиращият съд не е в състояние да 
осъществи конституционосъобразно право­
съдната си функция, пред каквато хипотеза 
не сме в конкретния случай.
Същината на функционално обособената 
съдебна власт е правораздаването. Присъща 
черта на съвременната държава е, че право­
раздаването е концентрирано в съдилищата, 
съставени от професионални и независими 
съдии. Това е водещ принцип и в действащата 
конституционна уредба на България (чл. 119, 
ал. 1), която изброява видовете съдилища. 
Единственият мащаб на правораздаването 
е действащото право, част от което са и ос­
новните права. В качеството си на действащи 
норми те изграждат ценностен порядък. Този 
ценностен порядък, чието ядро е свободно 
развиващата се човешка личност и нейното 
достойнство в рамките на социалната общ­
ност, следва да се разглежда като принципно 
конституционно решение за всяка област на 
правото. Процесуалният закон (НПК) изчер­
пателно изброява видовете доказателства, 
доказателствени средства, както и способите 
за доказване в наказателното процесуално 
право, като поставя изисквания за тяхната 
допустимост и валидност. Предвиденият в 
чл. 164, ал. 1, т. 1 НПК ред за събиране на 
доказателства – чрез обиск и без предварител­
но разрешение от съд, представлява намеса 
в правото на лична свобода и неприкосно­
веност по чл. 30, ал. 2 във връзка с ал. 1 
от Конституцията, което няма абсолютен 
характер и търпи ограничения. Основният 
закон е разрешил противопоставянето „ин­
дивид–общество“ в полза на принадлежност­
та и ангажираността на отделната личност 
от обществото. Симетрично на особеното 
ценностно съдържание на правото на лична 
свобода и неприкосновеност в съвременната 
демокрация, ограничаването му е допустимо 
само когато е наложително за постигането 
на целите на обществения интерес, заложени 
в ценностната система на Основния закон. 
В случая с оспорената разпоредба на НПК 
законодателят преследва цели в обществен 
интерес, а именно – необходимостта да се 
съберат и запазят доказателства от значение 
за разследването и за изясняване на фактите 
по делото. Сезиращият съд е точният фо­
рум, който следва да зачете както правата 
на обвиняемото лице, така и обществения 
интерес, поставен в основата на правилата, 
съдържащи се в НПК относно доказването, 
доказателствените средства и изискванията 
за тяхната валидност. Резултатът от тази 
присъща на правораздаването аналитична/
оценъчна дейност по отношение на конкрет­
ни доказателствени средства и доказател­
ства, представени в наказателния процес по 
конкретно наказателно дело, не може да бъде 
предпоставен по общ и абстрактен начин, т.е. 
да бъде определен изолирано от конкретния 
случай (чрез контрола за конституционност), 
тъй като зависи от цялостната преценка на 
обстоятелствата по делото. Наказателно-про­
цесуалният кодекс съдържа правила за допус­
тимостта и валидността на доказателствата, 
които всеки съд би следвало да зачете при 
разрешаване на въпросите, които следва да 
реши при постановяването на съдебния акт 
по конкретното дело.
От изложеното следва, че в действителност 
вносителят, въз основа на изложените от него 
аргументи, въвежда като предмет на настоя­
щото конституционно производство въпрос 
от изключителната правораздавателна компе­
тентност на решаващия съдебен състав, който 
е свързан с допустимостта на представени по 
конкретното дело доказателства и с начина, 
по който те следва да бъдат оценени по съ­
щество. В тази връзка Конституционният съд 
отбелязва, че не дължи произнасяне по иска­
ния, съдържащи въпроси, свързани с присъща 
правораздавателна дейност – като начина на 
водене на съдебния процес, установяването и