Държавен вестник, бр. 83, 2016 г., стр. 5

БРОЙ  83	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
Според ВКС чл. 15 МПГПП предполага 
задължение за съобразяване с давността като 
пречка едно лице да бъде осъдено и наказано. 
Това е така, защото, първо, доколкото чл. 5, 
ал. 4 от Конституцията урежда обществени 
отношения само след влизането є в сила на 
13.07.1991 г., тази разпоредба препятства не-
ограниченото приложение на чл. 15 МПГПП 
преди 1991 г., и второ, по аргумент за обратно-
то, от установения в чл. 15 принцип следва, 
че това, което пречи едно лице да бъде осъ-
дено и наказано за действие или бездействие, 
което по време на извършването му е било 
престъпление, може да бъде изтекла давност.
От поканените да предложат писмено 
становище неправителствени, съсловни и 
други организации по смисъла на чл. 20а, 
ал. 2 ПОДКС позиция за неоснователност 
на искането на главния прокурор в неговата 
цялост са изразили: Федерация „Справедли-
вост – България“, Съюзът на репресираните 
от комунизма „Памет“, Съюзът на репресира-
ните от комунистическия терор в Република 
България и Център „Хана Аренд“ – София. 
Българският хелзинкски комитет подкрепя 
основателността на искането на главния про-
курор частично за чл. 79, ал. 2, т. 2 НК – от-
носно твърдяното противоречие с чл. 5, ал. 3 
във връзка с чл. 4, ал. 1 от Конституцията.
Според Съюза на репресираните от кому-
низма „Памет“, Съюза на репресираните от 
комунистическия терор в Република България 
и Федерацията „Справедливост – България“, 
независимо че е формулирано с различни 
изразни средства, прилагането на давност 
за престъпленията по чл. 79, ал. 2, т. 2 НК е 
недопустимо, тъй като по същество това са 
престъпления против човечеството, за които 
давност няма. Тези организации намират 
разрешението на 43-то Народно събрание за 
изключване на наказателната давност относно 
престъпленията, посочени в чл. 79, ал. 2, т. 2 
НК, за справедливо и морално и считат иска-
нето за обявяване противоконституционност 
на посочената разпоредба от НК поради про-
тиворечие с принципа на правовата държава 
за неоснователно. 
Обобщено, със съответната специфика в 
доводите и акцентите, посочените неправител-
ствени организации споделят позицията, че 
разпоредбите, въведени със ЗИДНК от 2015 г., 
оспорени от главния прокурор, са съобразени 
с международните и европейските правни 
норми. Застъпва се тезата, че голяма част 
от престъпленията по време на тоталитарния 
режим са престъпления, които следва да се 
третират като геноцид и престъпления про-
тив човечеството, които по „международните 
закони“ не подлежат на давност. Съюзът на 
репресираните от комунизма „Памет“ под-
държа, че по своя смисъл чл. 15 МПГПП е 
препятствие за прилагането на давността по 
отношение на престъпленията, посочени в 
чл. 79, ал. 2, т. 2 НК.
В с т а нови ще т о н а Цен т ър „ Х а н а 
Аренд“ – София, се поддържа, че Римският 
статут на Международния наказателен съд, 
ратифициран от Република България със за-
кон от 15 март 2002 г. (ДВ, бр. 31 от 2002 г.), 
влязъл в сила от 1 юли 2002 г., представля-
ва правното основание за определянето на 
престъпленията по чл. 79, ал. 2, т. 2 НК като 
такива срещу човечеството. По-конкретно, 
позоваването е на чл. 7 от Римския статут 
с акцент върху характеристиката „широко и 
систематично съзнателно нападение върху 
гражданското население“. Въз основа на 
цитирания текст от Римския статут посо-
чените в становището конкретни действия 
на длъжностни лица от периода на т.нар. 
„възродителен процес“ се определят като 
престъпления против човечеството. Твърди 
се, че оспорените в искането норми от НК 
са в съответствие със справедливостта и из-
искванията на правовата държава.
В становището си Българският хелзинк-
ски комитет (БХК) излага мотивирана по-
зиция, че искането на главния прокурор е 
неоснователно относно твърдяното от него 
несъответствие на оспорената разпоредба на 
чл. 79, ал. 2, т. 2 НК с чл. 31, ал. 1 и чл. 6 
от Конституцията, но е основателно, що се 
отнася до противоречие с чл. 5, ал. 3 във 
връзка с чл. 4, ал. 1 от Конституцията. Спо-
ред БХК чл. 31, ал. 1 от Конституцията не 
е относим към настоящия случай, тъй като 
разпоредбата засяга положението на лице, 
по отношение на което са вече предприети 
някакви действия, свързани с изясняване на 
евентуалната му отговорност по подозрение 
за извършено престъпление, докато разпоред-
бата в § 2 ЗИДНК засяга само възможността 
за предприемане на такива действия. БХК 
отхвърля и твърдяното в искането противо-
речие с принципа за равенство и забрана за 
дискриминацията по чл. 6 от Конституцията, 
тъй като счита, че дискриминация би била 
налице само когато за по-неблагоприятното 
третиране няма оправдание, но според БХК 
в случая е точно обратното.
Основателността на искането на главния 
прокурор за несъответствие с чл. 5, ал. 3 във 
връзка с чл. 4, ал. 1 от Конституцията БХК 
поддържа със следните доводи:
Преди всичко в становището се посочва, 
че връзката на чл. 5, ал. 3 с чл. 4 от Консти-
туцията се изразява с оглед на такива същест-
вени изисквания, произтичащи от принципа 
на правовата държава, каквито са законност 
и предвидимост на нормативната уредба в 
областта на наказателната репресия – чл. 5, 
ал. 3 конкретизира принципа на правовата 
държава в областта на наказателното пра-
во като принцип на законоустановеност на 
престъплението и наказанието за него. Под-
чертава се сходният смисъл на чл. 5, ал. 3 от 
Конституцията, чл. 7, т. 1 КЗПЧОС и чл. 15, 
т. 1 МПГПП – израз са на основен принцип