Държавен вестник, бр. 9, 2016 г., стр. 124

СТР.  124	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  9
Законодателната промяна през 2013 г. се 
отнася единствено до условията за осъществя-
ване на достъп до посочените категории прис-
танища – за ДП„ПИ“ е въведено задължение 
да осъществява дейностите по обезпечаване 
на достъпа до обектите. 
В този смисъл предходната редакция на 
разпоредбата на тарифата, съгласно която ДП 
„ПИ“ събира канални, тонажни и светлинни 
такси от корабите, посещаващи пристани-
щата за обществен транспорт с регионално 
значение и пристанищата по чл. 107 – 109 
ЗМПВВППРБ, „в случаите, когато обезпечава 
достъп до тях“ в действителност не отговаря 
на действащата законодателна уредба, съглас-
но която държавното предприятие е длъжно 
във всички случаи да обезпечава този достъп. 
Изменението, както е посочено и в мотивите 
към проекта, е с цел привеждане на тарифата 
в съответствие с нормативния акт от по-висока 
степен – ЗМПВВППРБ.
Неоснователно е възражението на жалбо-
подателите, че с оспорваните изменения на 
тарифата се предвижда възможност за съби-
ране на средства с характер на данък, срещу 
които не стои услуга. 
Услугата, във връзка с която се събират 
такси, е изрично посочена в закона и тя съ-
ответства като определен вид задължения 
от страна на предприятието за всяка такса. 
Възраженията за данъчната ориентираност 
на задълженията за плащане по процесната 
тарифа имат отношение по-скоро към възра-
жението за начина на формиране на размера 
на увеличените такси. 
Съгласно Решение № 10 от 26.06.2003 г. 
на КС на РБ по к. д. № 12/2003 г. „Таксите, 
които се заплащат срещу определена услуга, 
са частни държавни и общински вземания. 
Съгласно чл. 60, ал. 1 от Конституцията те 
само се установяват със закон. Това озна-
чава, че законът е, който въвежда таксата. 
Той посочва за какво, за какви действия и 
услуги и кому следва да се плаща. Не може 
законодателят да делегира това свое право на 
Министерския съвет. Няма пречка обаче На-
родното събрание, като е определило (въвело) 
една такса, която не е публично държавно 
или общинско вземане, да предостави на из-
пълнителната власт определянето на нейния 
размер.“ В същото решение се казва още, че 
многочислеността на институциите, на които 
се заплащат тези такси, прави невъзможно 
те да се изброят в един закон. „Законът за 
държавните такси обаче е определил, че та-
кива такси следва да се заплащат, с което е 
изпълнена конституцион­ната повеля на чл. 60, 
ал. 1 от Конституция­та. На Министерския 
съвет е предоставено правото не да въвежда 
такси, което е сторено със Закона за дър-
жавните такси, а само да одобри тарифите 
на техния размер.“
В конкретната хипотеза чл. 103в, ал. 1 
ЗМПВВППРБ въвежда видовете пристанищни 
такси, които се заплащат от корабите, посеща-
ващи пристанища за обществен транспорт с 
национално значение, и това са канални такси, 
тонажни корабни такси, линейни кейови такси, 
светлинни такси, такси за приемане и обра-
ботване на отпадъци – резултат от корабопла-
вателна дейност. След като съгласно чл. 103в, 
ал. 4 ЗМПВВППРБ МС има компетентност 
да определи размера на тази такси, същият 
орган има и компетентност да промени, като 
увеличи/намали, техния размер. 
Възражението на жалбоподателите за 
липса на разходоориентираност на определе-
ния размер на таксите и за доближаване на 
същия до данъка като начин на определяне и 
дължимост следва да се разгледа в контекста 
на възражението за допуснати нарушения на 
материалния закон, целта на закона и при-
видно спазване на процедурата по приемане 
на тарифата, без зад актове, като финансова 
обосновка и оценка за въздействие върху 
стопанската активност и заетостта, да стоят 
реални анализи, разчети и отчети на себе-
стойността на всяка от услугите по пера. 
В тази връзка съдът се позовава на Решение 
№ 4 от 4.07.2013 г. на КС по к. д. № 11/2013 г., 
според текста на което: „Таксите са финансово 
плащане, дължимо на държавата или общините 
по повод на предоставяни от тях дейности и 
услуги на юридически лица и граждани.“ Както 
вече е имал възможността да се произнесе 
Конституционният съд в Решение № 11 от 
1.07.2003 г. по к. д. № 9 от 2003 г., в теорията 
на финансите таксата се схваща като плащане 
в полза на държавния бюджет от физическо 
или юридическо лице за извършено действие 
или за оказана му някаква услуга от държавен 
или общински орган. Съгласно чл. 60, ал. 1 
от Конституцията гражданите са длъжни да 
плащат данъци и такси, установени със закон, 
съобразно техните доходи и имущество. За 
разлика от данъците, които са невъзвръщаеми 
финансови задължения на гражданите и срещу 
заплащането им те не получават услуга или 
не се удовлетворяват техни искания, същест-
веният отличителен елемент при таксите е, че 
те винаги се заплащат заради получаването 
на някаква обслужваща дейност или услуга. 
Дейността или услугата не представляват 
насрещна престация, а елемент от фактиче-
ския състав на таксата. В своята практика 
Конституционният съд следва разбирането, 
че разграничителният белег между данък и 
такса е елементът услуга, че основание за 
плащане на таксата е ползването на услуга 
или предизвикване на действие на държавен 
орган в полза на платеца на таксата и че 
поначало таксата се заплаща срещу извър-
шена услуга и размерът се определя с оглед 
на разходите по извършване на услугата (вж. 
Решение № 9 от 20.06.1996 г. по к. д. № 9 от