Държавен вестник, бр. 118, 2002 г., стр. 14

С Т Р .  14
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  118
Трите власти трябва да си сътрудничат. Зако-
нодателят е длъжен да осигурява механизми за
балансиране взаимоотношенията между тях, а не
да допуска изпълнителната власт да се вмества в
осъществяване функциите на съдебната.
Неслучайно по волята на конституционния
законодател министърът на правосъдието не е
председател, а само председателстващ заседа-
нията на ВСС, и то без право на глас. (Почти до
последния момент на приемане на чл. 130, ал. 5
от основния закон депутатите от Великото
Народно събрание са имали нагласата предсе-
дателстващ на ВСС да е президентът на репуб-
ликата като по-голяма гаранция за независи-
мостта на съдебната власт.)
С решение № 1 от 1999 г. по к.д. № 34 от 1998 г.
Конституционният съд е признал правото на
министъра на правосъдието като председател-
стващ ВСС да прави кадрови предложения до
този орган.
С посочените по-горе разпоредби на ЗИДЗСВ
обаче правомощията на изпълнителната власт по
отношение на съдебната се увеличават прекомер-
но, с което са нарушени чл. 8, чл. 117, ал. 2, чл. 124
и чл. 125, ал. 1 от основния закон. Особено недо-
пустимо е от гледна точка на Конституцията:
—предложения на органите на съдебната
власт, включително и на председателите на
върховните съдилища и на главния прокурор,
да се правят до ВСС задължително, единствено
и само чрез министъра на правосъдието, който
е представител на централната изпълнителна
власт и важна политическа фигура.
 Това създава условия за вмешателство на
администрацията в самостоятелната и незави-
сима кадрова политика на съдебната власт,
осъществявана от нейните органи. Крайно не-
приемливо е от гледна точка на основния закон
дори и най-висшите магистрати да не могат да
внасят свои предложения директно във ВСС, а
това да става чрез опосредяване на изпълни-
телната власт;
—годишните доклади за дейността на съди-
лищата, прокуратурите и следствените служби
да се внасят за разглеждане във ВСС чрез ми-
нистъра на правосъдието, който да изготвя обоб-
щен доклад за дейността им. Не може съдили-
щата, прокуратурите и следствените служби да
бъдат лишени от възможността да внасят го-
дишните си доклади директно във ВСС;
—министърът на правосъдието да съхраня-
ва кадровите дела на съдиите, прокурорите и
следователите. Не може с оглед разделението
на властите кадрови дела на персоналния със-
тав на една власт да бъдат оформяни и съхраня-
вани от представител на друга власт;
—министърът на правосъдието да издава
заповеди, с които да назначава и освобождава
от длъжност абсолютно всички магистрати, в
това число и върховните съдии и прокурорите
от главна прокуратура. Това го превръща в аб-
солютен кадрови център на съдебната власт.
Конституционният принцип за независимост и
самостоятелност на съдебната власт се осъщес-
твява не само чрез неговото конституционно
прокламиране, но и чрез съответни гаранции за
ненамеса в работата є, създадени по съответ-
ния законов ред—Решение № 8 от 1994 г. по к.д.
№ 9 от 1994 г.;
—министърът на правосъдието да внася еже-
годно в парламента доклад за дейността на
независимата съдебна власт. Конституцията
изключва възможността независимата съдеб-
на власт да се отчита пред законодателната. Още
по-абсурдно е това да става чрез изпълнителна-
та власт. Доколкото Народното събрание може
да изслуша информация за дейността на съдеб-
ната власт, то докладът за това следва да бъде
внесен единствено от представители на органи-
те на съдебната власт;
—инспекторатът на Министерството на пра-
восъдието да проверява и дейността на Върхов-
ния касационен съд, Върховния администрати-
вен съд и главния прокурор. Това е така, защо-
то главният прокурор по Конституция осъщес-
твява надзор за законност и методическо ръко-
водство върху дейността на всички прокурори—
чл. 126, ал. 2 от Конституцията, а върховните
съдилища осъществяват надзор за точно и ед-
накво прилагане на законите от съдилищата—
чл. 124 и чл. 125, ал.1 от Конституцията. (Кон-
ституционният съд остава на становището си,
изразено в Решение № 1 от 1999 г. по к.д. № 34
от 1998 г. по отношение на правомощията на
инспектората, отнасящи се до останалите орга-
ни на съдебната власт.)
—Националният институт на правосъдието,
който осъществява обучението на младшите
съдии и прокурори, както и повишаването на
квалификацията на всички действащи съдии,
прокурори и следователи, да е под егидата на
изпълнителната, а не на съдебната власт. Този
институт е в помощ на професионалната подго-
товка на магистратите, поради което естестве-
ното му място с оглед на основния закон е в
съдебната власт;
—редът и условията за провеждане на теоре-
тико-практическия изпит за правоспособност
на юристи, част от които постъпват и в органи-
те на съдебната власт, да се определят от ми-
нистъра на правосъдието, а не от Народното
събрание—чл. 4, ал.1, чл. 84, т. 1 и чл. 133 от
Конституцията;
—Министерският съвет да приема правил-
ник на организацията на съдебните експертизи
и дейността на съдебните експерти. Организа-
цията на експертизите и експертната дейност
са в неразривна връзка с осъществяване на пра-
восъдието, затова с оглед на чл. 133 от Консти-
туцията дейността им следва да бъде уредена
със закон.
Ето защо като противоконституционни след-
ва да бъдат обявени:
—§ 3 ЗИДЗСВ, т. 1, буква “г” в частта на
чл. 27, ал. 1, т. 10 ЗСВ, относно думите “обоб-
щен от министъра на правосъдието”;
—§ 6 ЗИДЗСВ, в частта на чл. 30, ал. 1 ЗСВ,
относно думите “чрез министъра на правосъ-
дието, който в 7-дневен срок ги изпраща във
Висшия съдебен съвет със становище”;