Държавен вестник, бр. 10, 2018 г., стр. 22

СТР.  22	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
Категоричната ни позиция е, че без пра­
вилното тълкуване и прилагане на вложената 
в разпоредбата на чл. 245, ал. 1 КТ норма не 
е възможно тя да прояви своите гаранционни 
и охранителни функции. В този смисъл съ­
ществуващите проблеми в правоприлагането 
се оказват единствено резултат на „тълкуване“, 
противно на законовата разпоредба (contra 
legem).
Преамбюлът на Конституцията в аспекта 
на принципите на социалната и правовата 
държава и тяхното развитие в Основния за­
кон, предвид систематичното място на чл. 4 
и 16 като основни начала на Конституцията, 
на чл. 48, ал. 1 и 5 от Конституцията – като 
основно право на гражданите, отразява 
значимостта на визираните принципи в бъл­
гарския правен ред като ценности от висш 
порядък. Без осигуряването на заплащане, 
съответстващо на извършената работа, се 
отнемат условията за нормално и достойно 
човешко съществуване на работниците и 
служителите, както и на техните семейства. 
Ограничаването на правото на труд и съот­
ветстващото му право на достойно заплащане 
противоречи на същността на съвременната 
демократична, социална и правова държава 
и на установения конституционен ред. То е 
пагубно за цялото общество, а не само за 
отделния индивид. В този смисъл при уреж­
дането на обществените отношения, свързани 
с трудовите права на гражданите, трудовото 
законодателство следва да осигури правната 
регламентация на конституционния принцип 
за пропорционалност между положения труд 
и съответстващото му трудово възнагражде­
ние. От този принцип няма и не може да има 
отстъпление и чл. 245 КТ не представлява 
такова, а напротив – дава гаранция и показва 
ангажираност на държавата.
Ноторно е, че работникът или служителят 
е по-слабата страна в трудовото правоотно­
шение. Затова цялото социално и гражданско 
законодателство, включително трудовото, 
е насочено към създаването на уредба на 
засилена защита на неговите права. Държа­
вата с всички легални средства трябва да се 
стреми да създава гаранционни механизми 
за осигуряване на екзистенц-минимума на 
своите граждани. Това тя прави като, от 
една страна, въвежда законови задължения 
за работодателите, а от друга – като скрепява 
предписанията си със средствата за държавна 
принуда. Изпълнението на задълженията от 
страна на работодателите е гарантирано с 
гражданскоправни, административноправни 
и дори наказателноправни санкции.
Нашето виждане е, че твърденията за 
проблемите по прилагането на разпоредбата 
на чл. 245, ал. 1 КТ са не толкова свързани 
с оспорената част „в размер 60 на сто от 
брутното му трудово възнаграждение, но не 
по-малко от минималната работна заплата за 
страната“, колкото с правилното разбиране 
на използвания в закона израз „се гарантира“, 
тъй като изрично не са посочени адресатите 
на нормата и средствата, чрез които се оси­
гурява въведената със закона гаранция, няма 
и уредено препращане към детайлизираща 
правна уредба. Въпросът могат ли по тъл­
кувателен път да бъдат индивидуализирани 
тези адресати има своя изцяло положителен 
отговор – това са работодателите, компетент­
ните контролни органи по спазването на тру­
довото законодателство, правоохранителните 
и правораздавателните органи, както и без 
съмнение трудовонаетите лица, които черпят 
и упражняват своите права.
В българския книжовен език „гарантирам“ 
означава обезпечавам, осигурявам (Български 
тълковен речник, Наука и изкуство, С., 2003 г., 
стр. 128). В юридическия смисъл на думата 
и на редица различни езици („garantie“ на 
френски, „guarantee“ на английски, „гарантия“ 
на руски) под „гаранция“ се разбира обезпе­
чаване или осигуряване на изпълнението на 
едно задължение, преди всичко чрез мерки 
с имуществен характер или в по-тесен сми­
съл – чрез предвиждането на правна закрила.
Използването на безличната форма „се 
гарантира“ обективира разбирането, че по 
законодателен път закрилата на правото на 
работника или служителя да получи запла­
щане, съответстващо на извършената работа, 
е осигурена чрез създаването на система от 
мерки, които вменяват различни по обем и 
съдържание задължения по ефективното му 
осигуряване както на компетентните държавни 
органи, така и конкретно на работодателя.
Законодателството на Република Бълга­
рия познава редица форми на гарантиране в 
определен минимален размер и на вземания 
с обществено значение и в други отрасли 
на правото. Такива са например Фондът за 
гарантиране на влоговете в банките, Гаран­
ционният фонд и Обезпечителният фонд от­
носно вземания по застраховки и др. Нито в 
конкретния случай – в оспорения текст на КТ, 
нито при другите разпоредби с гаранционна 
функция в нормативната система на страната 
се предвижда освобождаване от задължението 
за пълно изпълнение на дължимото, нито се 
възприема гаранцията като вид субективно 
право на длъжника (работодателя).
Анализът на разпоредбата, чиято консти­
туционност е предмет на настоящото дело, 
показва, че тя има гаранционен за работника 
и дисциплиниращ за работодателя характер. 
На първо място задължението на работодателя 
за изплащане на вече изработените трудови 
възнаграждения на работниците и служите­
лите еднозначно и безусловно следва да бъде 
третирано като такова с приоритетен харак­
тер. То не може да бъде противопоставяно 
на ангажименти, свързани с провеждането