Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 73

БРОЙ  66	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  73   
С § 20 ЗИД на Конституцията е въведе­
но изменение на чл. 133, като след думите 
„Висшия съдебен съвет“ е добавено „Висшия 
прокурорски съвет“. Разпоредбата на чл. 133 
преди изменението е конституционното въз­
лагане за уреждане със закон на организация­
та и дейността на Висшия съдебен съвет. С 
изменението конституционното възлагане е 
относимо и за организацията и дейността на 
Висшия прокурорски съвет.
И двете изменения са направени за при­
веждане на разпоредбите в съответствие с 
измененията на чл. 130а и 130б, въведени с § 16 
и 17 ЗИД на Конституцията, и не нарушават 
основополагащи конституционни принципи.
Поради изложеното Конституционният 
съд намира, че промените в чл. 84, т. 16 
(относно „съответно Висшия прокурорски 
съвет“) и чл. 133 (относно „Висшия проку­
рорски съвет“), както са въведени с § 4 и 20 
ЗИД на Конституцията, сами по себе си не 
са противоконституционни.
9. Извод относно промените в разпоредби 
от глава шеста „Съдебна власт“, както са 
въведени със ЗИД на Конституцията
Конституционният съд установява проти­
воконституционност на въведените с § 14, 15, 
16 и 17 ЗИД на Конституцията промени в раз­
поредбите на: чл. 126, ал. 2 и 3; чл. 129, ал. 3; 
чл. 130, ал. 2, изр. първо, ал. 3 и 4; чл. 130а, 
ал. 2, ал. 5, изр. първо и трето; чл. 130б, ал. 2, 
т. 12, ал. 3, т. 12, ал. 4, изр. второ, т. 2, 3 и 4, 
ал. 5 (относно министъра на правосъдието) и 
чл. 132а, ал. 4. Тези разпоредби са относими за 
отделни аспекти на организацията на съдебната 
власт, както е уредена на конституционно ниво. 
Съдът подчертава, че макар и да установява, 
че промените в чл. 84, т. 16; чл. 129, ал. 1, 2, 4, 
5 и 6; чл. 130, ал. 1, ал. 2, изр. второ и трето, 
ал. 5 и 6; чл. 130а, ал. 1, 3, 4, 5, изр. второ, 
ал. 6 и 7; чл. 130б, ал. 1, ал. 2, т. 1 – 11 и 13, 
ал. 3, т. 1 – 11 и 13, ал. 5 (извън министъра на 
правосъдието) и 6; чл. 130в, т. 1 и 4 и чл. 133, 
въведени с § 4, 14, 15, 16, 17, 18 и 20 ЗИД на 
Конституцията, не са противоконституционни 
сами по себе си, тъй като те са системно свър­
зани с посочените горе промени, считани от 
съда за противоконституционни, и извън тях 
нямат достатъчен регулаторен потенциал, за да 
породят целените последици от извършената 
конституционна промяна в разглежданата ма­
терия, те следват правната съдба на посочените 
противоконституционни промени. 
Ако конституционната промяна в тази си 
част остане да действа, уредбата на съдебната 
власт ще бъде негодна да изпълни предназ­
начението си на конституционна основа на 
правния статус на съдиите, прокурорите и сле­
дователите, на органа, съответно на органите, 
които кадрово и административно обезпечават 
съдебната власт, което е необходимо за ней­
ното нормално функциониране. Това би било 
в несъответствие с изискването, произтичащо 
от основополагащия за конституционния ред 
принцип на правовата държава, установен в 
чл. 4, ал. 1 от Основния закон – държавата, в 
т.ч. и съдебната власт, да се управлява според 
Конституцията и законите на страната.
VІІ. Относно промените в чл. 150, ал. 2 
и 3, както са въведени с § 21 ЗИД на Кон­
ституцията
В мотивите на проекта на Закона за измене­
ние и допълнение на Конституцията (вх. № 49-
354-01-83 от 28.07.2023 г.) е посочено, че „за да 
се гарантира пълноценна защита на правата и 
свободите на гражданите, следва да се уреди 
както индивидуалната конституционна жалба, 
така и възможността долуинстанционните съ­
дилища да сезират пряко Конституционния съд 
(изменение в чл. 150 от Конституцията)“, като 
в „закона и правилника“ на Конституционния 
съд „се предвидят адекватни филтри, които да 
гарантират“, че съдът „ще разглежда наистина 
значими въпроси и няма да се допусне не­
обосновано забавяне поради претоварване на 
съда“. Относно предлаганите нови институти 
с § 14 от законопроекта – индивидуална кон­
ституционна жалба и възможност за всички 
съдилища да сезират пряко Конституционния 
съд за конституционност на закон, приложим 
по конкретно дело – се отбелязва, че първият 
институт е способ за граждански контрол вър­
ху дейността на парламента, а вторият като 
форма на конкретен конституционен контрол 
допълва възможността за индивидуална кон­
ституционна жалба, както и цели да укрепи 
независимостта на всеки съд.
В Комисията по конституционни въпроси 
при обсъждане на проекта за Закона за изме­
нение и допълнение на Конституцията за второ 
гласуване отпада предложението за въвеждане 
на пряка конституционна жалба и се подкрепя 
редакция на текста в § 14 от законопроекта 
относно чл. 150, ал. 2 от Конституцията, 
предвиждаща право на съдилища да сезират 
Конституционния съд. Тази е и окончателна­
та редакция на текста, приет от Народното 
събрание на второ гласуване (стенограма от 
заседанието на Комисията по конституционни 
въпроси от 16.12.2023 г.; стенографски прото­
кол от 16-ото заседание на 40-ото Народното 
събрание от 19.12.2023 г.) и потвърдена при 
третото гласуване в Народното събрание.
С приемането на Конституцията през 
1991 г. конституционният законодател въз­
приема европейския модел на конститу­
ционно правосъдие за абстрактен контрол за 
съответствие на законите с Конституцията, 
поне според първоначалния замисъл, и с 
обвързваща правна сила на постановените 
решения по отношение на всички. Моделът е 
възпроизведен в българския Основен закон в 
неговия еволюирал вид по специфичен начин, 
съобразен с националния правен ред. През 
втората половина на 20-и век и началото на 
21-ви век европейският модел претърпява 
развитие в посока нарастващо внимание към