Държавен вестник, бр. 38, 2025 г., стр. 15

БРОЙ  38	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15   
опасност в сравнение с обикновените случаи 
на престъпление от съответния вид“. 
Идентичността на законовите дефиниции 
на маловажен случай в административнона­
казателното и в наказателното право не е 
случайна. Тя е резултат на общата функция, 
която държавата осъществява чрез админи­
стративнонаказателното и наказателното 
право – да упражнява принуда за спазване 
на установения правен ред. В своята прак­
тика Конституционният съд приема, че 
„разпоредбите относно административните 
нарушения и наказания имат своя генезис в 
наказателното законодателство“ и поради това 
„[а]дминистративното наказване възприема 
различни институти на наказателното и на­
казателнопроцесуалното право. Принципите 
на административното наказване по общо 
правило следват принципите на наказател­
ната политика“ (Решение № 1 от 2012 г. по 
к.д. № 10/2011 г.). 
Поради тази органична връзка на адми­
нистративнонаказателното с наказателното 
право приложимостта на чл. 28 ЗАНН също 
трябва да е съобразена с конституционно 
установените граници на дискреционната 
преценка на законодателя за формиране на 
наказателната политика. В Решение № 13 от 
2022 г. по к.д. № 8/2022 г. Конституционният 
съд приема, че под „наказателна политика“ 
следва да се разбира „първо, създаването 
на кръга от законови (наказателни) норми, 
които определят видовете престъпления и 
отграничават престъпното от непрестъпно­
то поведение; второ, в рамките на приетото 
за престъпно поведение да се разграничат 
(диференцират) отделните престъпления и 
наказанията за тях“. Съдът сочи, че реше­
нията „за криминализиране или декрими­
нализиране на определени деяния по своята 
същност са политически“ и че е обосновано 
да се предположи, че „законодателят основава 
нормотворческата си дейност върху анализ 
и оценка на криминологическата реалност“. 
Съдът обаче изрично подчертава, че „в кон­
ституционната демокрация автономията на 
законодателя бива балансирана на основата 
на редица ограничения, записани в Конститу­
цията и предназначени да защитят ценности 
от висш порядък, които не могат да бъдат 
„жертвани“ произволно от политическите 
мнозинства в парламента“. 
Следователно за държавата в лицето на 
законодателя съществува позитивно задъл­
жение да осигури правна рамка на законово 
ниво, която да обезпечи реализиране на ад­
министративнонаказателната отговорност в 
съответствие с конституционните изисквания. 
В този смисъл мяра за конституционосъо­
бразността на разпоредбата на чл. 189з ЗДвП 
са ценностите и принципите, защитени от 
Основния закон, доколкото те се проявяват 
в дейностите по определянето (чрез законо­
творчество) и реализирането (чрез правопри­
лагане) на наказателната политика. 
Съобразно конституционните изисквания 
административнонаказателните разпоредби 
следва не само да оценяват определени деяния 
като ценностно нежелани, но и да степенуват 
в сравнителен план тежестта им, свързвайки 
всяко нарушение с налагането на определена 
санкция (Решение № 13 от 2022 г. по к.д. 
№ 8/2022 г.). Отношението на законодателя 
към конкретното правонарушение намира 
израз в две насоки – чрез вида и размера 
на санкцията и чрез реда за реализиране на 
отговорността.
Въпросът дали характерът и степента на 
обществената опасност на даден вид правона­
рушения позволяват приложение на института 
на маловажния случай, при който деецът се 
освобождава от административнонаказателна 
отговорност, също подлежи на преценка от 
законодателя. Тази негова преценка, като 
елемент от наказателната политика, също не 
е освободена от изискването за съответствие 
с конституционните изисквания.
При уредбата на маловажния случай 
в административнонаказателното право, 
както и при уредбата на маловажния слу­
чай в наказателното право, законодателят 
установява общо правило – чл. 28 ЗАНН 
(чл. 93, т. 9 НК), както и специални състави 
на маловажен случай на административни 
нарушения в отделни закони. По този начин 
законодателят, без да лишава съда от същ­
ността на правораздавателната му функция, 
сам определя маловажните случаи. 
Оспорената разпоредба на чл. 189з ЗДвП 
съдържа изрична забрана по отношение 
за правоприлагащите органи да прилагат 
по отношение на всички административни 
нарушения, уредени в ЗДвП, правните пос­
ледици, които квалифицирането на адми­
нистративното нарушение като маловажен 
случай предвижда (замяна на административ­
ното наказание с предупреждение). По този 
начин – генерализирано – законодателят 
изключва приложимостта на маловажния 
случай като общ институт в ЗАНН. Тази заб­
рана в определени случаи рефлектира върху 
реализацията на държавната наказателна 
политика, осъществявана от административ­
нонаказващия орган и от съда чрез устано­
вяване и санкциониране на нарушението по 
надлежния ред. Преценката при квалифи­
кацията на дадено деяние като администра­
тивно нарушение и при диференциация на 
административнонаказателната отговорност 
(независимо дали наказанието е относително 
или абсолютно определено) е правна.
При квалифицирането на деянието като 
маловажен случай по реда на ЗАНН админист­
ративнонаказващият орган и съдът оценяват