Държавен вестник, бр. 81, 2010 г., стр. 10

СТР.  10	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  81
от 1998 г.; Решение № 12 от 2001 г. по к.д. № 12 
от 2001 г.). Нужно е да се уточни все пак, че 
Конституцията установява определен брой 
критерии за дискриминация. В същото време 
законодателството, в т. ч. общият Закон за за­
щита от дискриминация, въвежда нови, които 
не се съдържат в Конституцията. Специално 
по отношение правото на труд международни 
актове, които са ратифицирани, обнародвани 
и влезли в сила за Република България, също 
дават по-широк набор от критерии, например 
Конвенция № 111 на Международната орга­
низация на труда относно дискриминацията 
в областта на труда и професиите, Междуна­
родният пакт за икономически, социални и 
културни права. 
Ограничението на чл. 15, ал. 2 ЗРАСРБ 
обаче не попада в рамките на признаците, 
които визира чл. 6, ал. 2 от Конституцията. 
В практиката си Конституционният съд не­
еднократно е посочвал, че извън посочените 
в чл. 6, ал. 2 от Конституцията признаци е 
допустимо да се създава определен режим 
спрямо определена чрез други признаци ка­
тегория субекти (Решение № 14 от 1992 г. по 
к.д. № 14 от 1992 г.; Решение № 1 от 1997 г. 
по к.д. № 27 от 1996 г. и др.). Самата Консти­
туция посочва редица случаи на предоставяне 
на привилегии и ограничаване на права (Ре­
шение № 1 от 1993 г. по к.д. № 32 от 1992 г.). 
Въвеждането на подобни критерии обаче не 
е въпрос на свободно усмотрение, а трябва 
да има свое основание. Както отбелязва Кон­
ституционният съд, то се налага или предвид 
обществена необходимост, или запазване 
принципа за равенството пред закона (Решение 
№ 1 от 1993 г. по к.д. № 32 от 1992 г.; Реше­
ние № 12 от 2001 г. по к.д. № 12 от 2001 г.). 
Ограничаването на права въз основа на други 
извън чл. 6, ал. 2 от Конституцията критерии 
не може да не се съобразява с принципа за 
равенството пред закона, който изрично е 
закрепен в същия текст на Конституцията, 
както и в нейния Преамбюл. Още повече, до­
колкото равенството пред закона е уредено и 
като право на гражданите, както вече е имал 
да отбележи Конституционният съд (Решение 
№ 14 от 1992 г. по к.д. № 14 от 1992 г.), то 
отклонението, когато то се предвижда, ще 
трябва да бъде достатъчно сериозно.
Сред най-важните характеристики на прин­
цип на равенството пред закона е задължени­
ето, което той отправя към законодателната 
власт да третира в рамките на правното 
регулиране еднаквите еднакво. Въпросът е, 
може ли в сферата на правото на труд да се 
третират гражданите различно по съображе­
ние за реализиране на определена политика 
в дадена обществена сфера, както се твърди 
в някои от становищата на заинтересованите 
страни? Ако се допусне последното, то съобра­
женията очевидно трябва да бъдат достатъчно 
сериозни и ограничението да не е по-голямо 
от необходимото. Освен това ограничаването 
на основните права, когато то е допустимо, 
не може да бъде неопределено във времето. 
Конституционният съд счита, че единствено 
съображения от конституционен порядък могат 
да оправдаят ограничаване на закрепените в 
Конституцията права на гражданите. Кон­
ституцията ясно казва, че основните права са 
неотменими (чл. 57, ал. 1) и допуска тяхното 
ограничаване по изключение, като посочва и 
онези права, които въобще не могат да бъдат 
ограничавани (чл. 57, ал. 3). В този дух са и 
други нейни разпоредби по отношение на някои 
отделни основни права на гражданите. Така 
правото на свободен избор на местожителство 
може да се ограничава за защита на национал­
ната сигурност, народното здраве и правата и 
свободите на другите граждани (чл. 35, ал. 1 
от Конституцията). Подобен смисъл имат и 
чл. 37, ал. 2 от Конституцията по отношение 
на свободата на съвестта и вероизповеданието, 
чл. 41, ал. 1 от Конституцията по отношение 
на правото да се търси, получава и разпрос­
транява информация. Позицията, която заема 
Конституцията, следователно е, че ограниче­
нието на правата трябва да бъде съобразено 
с чл. 57 от Конституцията. От друга страна, 
щом Конституцията обявява равенството на 
гражданите пред закона за принцип, не вся­
ка цел ще може да бъде годно основание за 
ограничаване на права, а само цел от същия 
порядък какъвто Конституцията допуска 
като основание за ограничаване на права. 
Специално целта да се повиши качеството на 
образование или да се гарантира стабилност на 
трудовите отношения, то трябва да се посочи, 
че те нямат характеристиките и тежестта на 
основанията, с които Конституцията свързва 
възможността за ограничаване на права. По­
добни цели са по-скоро израз на управленска 
политика и са нейна постоянна цел. Още 
повече политиките следва да се съобразяват 
с Конституцията. По тези съображения Кон­
ституционният съд приема, че чл. 15, ал. 2 
ЗРАСРБ е противоконституционен. 
7. В искането си народните представители 
претендират, че има вътрешни противоре­
чия и неясноти между чл. 15, ал. 2, от една 
страна, и чл. 17, чл. 18, ал. 3, чл. 24, ал. 2 и 
чл. 29 ЗРАСРБ, от друга, доколкото в тях са 
посочени различни основания за възникване 
на трудови отношения. Това не е в синхрон с 
принципа на правовата държава. Действител­
но, принципът на правовата държава изисква 
от законодателя да не допуска създаването на 
взаимоизключваща се правна уредба (Реше­
ние № 10 от 2009 г. по к.д. № 12 от 2009 г.). В 
практиката си Конституционният съд е под­
държал, че само по себе си противоречието 
между разпоредбите на един закон и изобщо 
с действащото законодателство нарушава 
принципа на правовата държава (Решение 
№ 5 от 2000 г. по к.д. № 4 от 2000 г.; Решение 
№ 9 от 1994 г. по к.д. № 11 от 1994 г.).