Държавен вестник, бр. 41, 2017 г., стр. 18

СТР.  18	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  41
При съпоставка с процедурните правила, 
които уреждат приемането на нормативните 
актове, съдът констатира, че не са били спа­
зени чл. 26, ал. 2 и чл. 28, ал. 1 от Закона за 
нормативните актове (в редакцията съглас­
но ДВ, бр. 46 от 12 юни 2007 г.). Съгласно 
чл. 26, ал. 2 ЗНА преди внасянето на проект 
на нормативен акт за издаване или приемане 
от компетентния орган съставителят на про­
екта го публикува на интернет страницата на 
съответната институция заедно с мотивите, 
съответно доклада, като на заинтересованите 
лица се предоставя най-малко 14-дневен срок 
за предложения и становища по проекта. В 
случая проектът на Наредбата за изменение и 
допълнение на Наредба № 1 от 9 юли 2004 г. 
за минималните размери на адвокатските 
възнаграждения не е бил публикуван на 
интернет страницата на Висшия адвокатски 
съвет. Нарушението е съществено, тъй като 
въпреки проведените широки консултации с 
адвокатските колегии в страната проектът на 
наредбата не е бил оповестен за предложения 
и становища от заинтересовани граждани 
и организации. Според дадените в съдебно 
заседание обяснения на страната през 2014 г. 
е била изработена нова интернет страница 
на Висшия адвокатски съвет, поради което 
информацията за публикуването на акта не е 
налична. По преписката обаче няма и косвени 
доказателства, че проектът е бил публикуван, 
каквито биха представлявали постъпили в 
отговор на публикацията становища или 
предложения на граждани и юридически лица. 
В нарушение на чл. 28, ал. 3 ЗНА Висшият 
адвокатски съвет е разгледал предложения 
проект на нормативния акт, към който не се 
съдържат мотиви относно причините, които 
налагат приемането на акта, целите, които се 
поставят, очакваните резултати от прилага­
нето и анализ за съответствие с правото на 
Европейския съюз. 
Параметрите, на които следва да отговаря 
адвокатското възнаграждение, са предвидени 
в чл. 36, ал. 2 ЗА, според който размерът на 
възнагражданието трябва да е справедлив и 
обоснован. Макар тази характеристика да е 
отнесена към размера на възнаграждението, 
което е предмет на договоряне между адвоката 
и клиента, на същото основание тя следва 
да се прилага и за минималните размери на 
адвокатските възнаграждения, които се опре­
делят с нормативен акт и не могат да бъдат 
преодолени по волята на страните по договора 
за правна защита и съдействие. Предвидените 
в някои закони механизми, какъвто е този по 
чл. 78, ал. 5 ГПК, възможността за догова­
ряне на възнаграждението и конкурентната 
среда при избор на адвокат способстват за 
преодоляване на неразумно високите нива на 
адвокатските възнаграждения, които подлежат 
на договаряне. Тези механизми обаче нямат 
действие, що се отнася до минималните нива 
на адвокатските възнаграждения, поради 
задължителната сила на нормативния акт, 
с който се определят тези възнаграждения.
Анализът на разпоредбите на Наредба № 1 
от 9 юли 2004 г. за минималните размери на 
адвокатските възнаграждения сочи, че нивата 
на адвокатските възнаграждения се обосно­
вават с два обективни критерия – обема и 
сложността на извършената дейност и величи­
ната на защитавания интерес. За да се приеме, 
че минималните размери на адвокатските 
възнаграждения са обосновани и справедли­
ви, както изисква законовата норма, цената 
на адвокатския труд следва да представлява 
изражение и на двата критерия. При приема­
нето на нормативния акт обаче този подход 
не е приложен, що се отнася до предвидените 
в чл. 7, ал. 2 от Наредба № 1 от 9 юли 2004 г. 
минимални възнаграждения, които се дължат 
при процесуално представителство и защита 
по граждански и административни дела на 
една инстанция. Вместо съчетаното прила­
гане на посочените критерии единственият, 
ползван за оценката на труда, критерий е 
този за величината на материалния интерес. 
При създаването на разпоредбата не е напра­
вена преценка, че възприетият едностранчив 
подход може да доведе до резултати, при 
които се наблюдава сериозно несъответствие 
между обема и сложността на извършената 
правна работа и материалния интерес, пред­
мет на правния спор. Възможни са случаи, 
при които материалният интерес по делото 
е значителен, но правната работа, която се 
извършва за неговата защита, не е голяма и 
не изисква висока компетентност и знания, 
и съответно, при нисък материален интерес, 
какъвто се предявява по преобладаващата 
част от гражданските и административните 
дела, правната работа може да е в по-голям 
обем поради необходимостта да се съобразят 
множество факти и сложили се далеч във 
времето отношения. 
При положение че минималните размери на 
адвокатските възнаграждения са гарантирани 
с правна норма, не може да се приеме, че те 
са обосновани и справедливи и съответстват 
на целта на закона, щом се определят само 
от защитавания материален интерес. Правото 
на самоуправляващата се адвокатска общност 
да определи сама цената на своя труд, при 
което нивата на минималните възнагражде­
ния получават нормативна сила, следва да 
се балансира с обществения интерес, така 
че, от една страна, високоотговорният труд 
на адвоката да не бъде подценен и поставен 
в зависимост от пазарни механизми, а от 
друга, неоправдано високата му стойност 
да не препятства достъпа на гражданите и 
юридическите лица до квалифицирана правна 
помощ или да бъде средство за икономически 
натиск при воденето на делата на едната над 
другата страна, което влияе негативно върху 
законността.