Държавен вестник, бр. 48, 2025 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  48
В своята практика Конституционният съд е 
имал възможност да разкрие многопластовото 
съдържание на правото на защита, прокла­
мирано в чл. 56 от Конституцията (Решение 
№ 1 от 2023 г. по к.д. № 17/2022 г.; Решение 
№ 6 от 2019 г. по к.д. № 6/2019 г.; Решение 
№ 5 от 2016 г. по к.д. № 2/2016 г.; Решение 
№ 6 от 2013 г. по к.д. № 5/2013 г. и др.).
В Решение № 9 от 1998 г. по к.д. № 6/1998 г. 
Съдът определя значението на установеното 
в Конституцията право на защита на гражда­
ните като „едно от основните конституционни 
права, което има особено голямо значение 
в демократичната правова държава […]. То 
има широко съдържание, но преди всичко 
то предполага задължение за държавата чрез 
законодателството и прилагането на зако­
ните да обезпечи ефективна възможност за 
гражданите да защитят нарушените си или 
застрашените си права пред съдебни органи 
или администрацията. Съществен елемент от 
общото право на защита представлява пра­
вото на гражданите да защитават правата си 
с помощта на защитник“.
Конституционният съд не намира основание 
да се отклони от практиката си и допълва, 
че правото на защита по чл. 56 от Консти­
туцията изисква да не се препятства не само 
достъпът до съд, който по правило следва да 
е винаги осигурен, но и пълноценната правна 
защита на засегнатите лица още в рамките 
на административното производство, особено 
когато това производство е задължително и 
неговото пропускане възпрепятства оспорва­
нето пред съд.
С приетата законодателна промяна на за­
сегнатите лица е вменена прекомерна тежест 
по самоорганизиране на защитата на правата 
им, което може да ги демотивира да упражнят 
свое конституционно право.
Поради изложеното разпоредбата на чл. 120, 
ал. 2 КСО противоречи на чл. 56 от Консти­
туцията.
В искането се твърди противоречие на 
оспорената разпоредба и с чл. 7 от Консти­
туцията, съгласно който държавата отговаря 
за вреди, причинени от незаконни актове или 
действия на нейни органи и длъжностни лица.
Систематичното място на разпоредбата 
в Конституцията – в глава първа „Основ­
ни начала“ – затвърждава въздигането на 
отговорността на държавата за причинени 
вреди в конституционен принцип и доказва 
фундаменталното є значение за цялостното 
функциониране на държавната власт. Тази 
отговорност не може да бъде изключвана 
със закон, тъй като разпоредбата на чл. 7 
от Конституцията не допуска изключения 
от отговорността на държавата. Принципът 
на дължимата обезвреда не позволява огра­
ничения относно кръга лица, спрямо които 
държавата отговаря за вреди, както и относно 
юридическите факти, от които е възможно 
да настъпят вредни последици за правните 
субекти.
Конституционната защита срещу вреди 
от незаконни актове, вкл. актове, които са 
отменени като незаконосъобразни след при­
нудителното им изпълнение, се гарантира от 
чл. 7 от Конституцията (Решение № 2 от 2000 г. 
по к.д. № 2/2000 г.). Именно отговорността на 
държавата за вреди, причинени от обявени 
за незаконни актове или действия на нейни 
органи и длъжностни лица, представлява 
ключов компонент на правната сигурност и 
е гаранция за върховенството на правото при 
извършване на дейност от страна на държавни 
органи и длъжностни лица.
С промените в чл. 120, ал. 2 КСО се из­
ключва отговорността на държавата за вреди 
от незаконни актове и действия на осигури­
телния орган, свързани с възнаграждение 
за ангажирането на адвокатска защита при 
административното обжалване по чл. 117 
КСО. Това представлява конституционно 
нетърпимо ограничение на субективното 
право, произтичащо от прогласения в чл. 7 
конституционен принцип.
Конституционният съд обръща внимание, 
че в чл. 56, изр. 2 от Конституцията е пред­
видена възможността правото на защита да 
се реализира чрез явяването на гражданите 
в държавните учреждения със защитник. В 
случая с обжалването на акт на НОИ по реда 
на чл. 117 и сл. от КСО, с оглед на сложността 
на осигурителноправната материя, както и с 
цел ефективна защита, напълно естествено е 
лицето, което счита, че правата или законните 
му интереси са нарушени с акт на държавен 
орган, да се обърне за правна помощ към 
адвокат. Тогава разноските за адвокатско 
възнаграждение, бидейки в пряка и непосред­
ствена връзка с обявените за незаконни актове 
или действия на държавен орган, попадат на 
общо основание в рамките на понятието за 
вреда по чл. 7 от Конституцията.
Разпоредбата на чл. 120, ал. 2 КСО проти­
воречи на чл. 7 от Конституцията.
По изложените съображения разпоредбата 
на чл. 120, ал. 2 КСО противоречи на правото 
на защита (чл. 56 от Конституцията) и на прин­
ципа на отговорност на държавата за вреди 
(чл. 7 от Конституцията), поради което следва 
да бъде обявена за противоконституционна.