Държавен вестник, бр. 57, 2024 г., стр. 5

БРОЙ  57	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  5  
и ЗМ, формира единен нормен комплекс, 
подчинен на обща цел и отразяващ концепци­
ята за задължителна съдебна медиация като 
инструмент за извънсъдебно разрешаване на 
граждански и търговски спорове. Този извод 
се налага както от анализа на съдържанието 
на разпоредбите на посочените два закона и 
тяхната логическа и функционална свързаност, 
така и от мотивите на проекта на ЗИД на ЗМ, 
а също така и от „Концепция за въвеждане 
на задължителна съдебна медиация по граж­
дански и търговски дела“ (приета с решение 
на Съдийската колегия на Висшия съдебен 
съвет по т. 20 от Протокол № 4 от 9.02.2022 г., 
Концепцията), която също е от значение 
при изясняване на принципите и целите на 
извършените законови промени, доколкото 
на практика предложените в тази концепция 
законодателни предложения и мотивите за тях 
са възпроизведени в проектозакона. В тази 
концепция като „непосредствена цел“ на „за­
дължителната съдебна медиация“ е посочено 
„намаляване натовареността на съдилищата, 
за да се постигне по-ефективно праворазда­
ване“, което кореспондира на изложеното в 
мотивите на проекта на ЗИД на ЗМ, в които 
на първо място е изведено, че „проблемът 
с натовареността на съда е във фокуса на 
редица структурноопределящи документи за 
развитието на съдебната система“, във връзка с 
което „въвеждането на задължителна съдебна 
медиационна процедура по определени видове 
граждански и търговски дела ще способства 
за насърчаване на използването на алтерна­
тивни способи за разрешаване на спорове, 
намаляване натовареността на съдилищата и 
повишаване на ефективността в сферата на 
гражданското и търговското правораздаване“. 
В същия смисъл и според мотивите на законо­
проекта „медиацията е един от способите за 
преодоляване на неравномерната натовареност 
на съдилищата, водещ до икономия на ресурси 
и време и намаляване на административната 
тежест на производствата“. Както в концеп­
цията, така и в мотивите на законопроекта е 
отчетено, че необходимостта от въвеждане на 
„задължителна съдебна медиация“ произтича 
от „липсата на желание и доверие на страните“, 
квалифицирано като „една от най-големите 
пречки за провеждане на медиация“. Този 
мотив е отчетен и в доклада на Комисията 
по правни въпроси за първото гласуване на 
проекта на ЗИД на ЗМ (вх. № 48-253-03-14 от 
29.11.2022 г.), където е посочено, че на прове­
деното на 23.11.2022 г. заседание на комиси­
ята, на което е разгледан законопроектът, е 
отбелязано, че „в продължение на 17 години 
медиацията в България не работи, поради 
което е наложително тя да стане задължител­
на, за да могат гражданите да се запознаят 
със самия процес на медиация и за да има 
медиация в българското правораздаване“. В 
подкрепа на концепцията за „задължителна 
съдебна медиация“ са изложени и аргументи, 
свързани с необходимостта „да се подобри 
правната среда и способите за решаване на 
спорове“, респ. „да се подобри качеството 
на общуване на българските граждани“, при 
което „ще се даде възможност на страните 
да излязат от напрежението на съдебните 
зали“. Преодоляването на неравномерната 
и прекомерна натовареност на съдилищата 
посредством въвеждането на „задължителна 
съдебна медиация“ е обосновано и при пред­
ставяне на законопроекта за първо гласуване 
пред 48-ото Народно събрание в заседанието 
на 12.01.2023 г. от министъра на правосъдието, 
според когото „доказано е, че медиацията е 
един от способите за преодоляване на не­
равномерната натовареност на съдилищата“.
Съдът намира за необходимо да посочи, че 
така очертаните цели, поставени в основата 
на оспорената национална законова уред­
ба, напълно се вписват в общоевропейския 
контекст, в който се разглеждат значението 
на медиацията и предизвикателствата пред 
нейното въвеждане в законодателства на дър­
жавите – членки на Европейския съюз. Така 
в Резолюция на Европейския парламент от 
12 септември 2017 г. относно изпълнението 
на Директива 2008/52/ЕО на Европейския 
парламент и на Съвета от 21 май 2008 г. 
относно някои аспекти на медиацията по 
гражданскоправни и търговскоправни въпроси 
(Директива за медиацията) (2016/2066(INI) 
изрично е отчетено, че „медиацията, като 
алтернативна, доброволна и поверителна из­
вънсъдебна процедура, в някои случаи и при 
спазване на необходимите предпазни мерки, 
може да бъде полезен инструмент за облекча­
ване на претоварените съдебни системи, тъй 
като може да даде възможност на физическите 
и юридическите лица да решават по бърз и 
ефективен начин споровете си извънсъдебно, 
предвид това, че съдебните производства с 
прекалено дълга продължителност са в нару­
шение на Хартата на основните права, като 
същевременно се гарантира по-добър достъп 
до правосъдие и се допринася за икономичес­
кия растеж“. Заедно с това е констатирано, че 
„съществуват определени трудности във връзка 
с функционирането на националните системи 
за медиация на практика, които трудности са 
свързани основно със състезателната традиция 
и липсата на култура на медиация в държавите 
членки, ниското равнище на информираност 
относно медиацията в по-голямата част от 
държавите членки, недостатъчните познания 
как да се действа при трансгранични дела, 
както и функционирането на механизмите за 
контрол на качеството за медиаторите“.