Държавен вестник, бр. 95, 2011 г., стр. 12

СТР.  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  95
правото на информация на обществото при 
спазване на конституционните условия на 
чл. 41, ал. 1 от Конституцията. 
Оспорените текстове от Закона за дипло­
матическата служба нарушават принципа 
на равенство пред закона (чл. 6, ал. 2 от 
Конституцията). В Конституцията равен­
ството на всички граждани пред закона е 
формулирано като конституционен принцип, 
присъщ на всяко демократично общество. То 
е прокламирано като общочовешка ценност 
(вж. Решение № 14 от 1992 г. на Конституци­
онния съд) и на общо основание се отнася и 
към дейността на дипломатическата служба. 
Дори и временното отклонение от него чрез 
въвеждане на законови ограничения про­
тиворечи на конституционните разпоредби 
(Решение № 1 от 1993 г. на Конституционния 
съд). Равноправието на гражданите включва 
еднаквото им третиране от държавната власт. 
Сътрудниците на тайните служби на тотали­
тарната държава са осъществявали „правно 
регламентирана дейност и като цяло нейната 
аморалност може да бъде имплицирана само 
ако действащото по това време право е било 
обявено за противоконституционно“ (Решение 
№ 10 от 1997 г. на Конституционния съд). Ма­
кар и тази дейност да е била осъществявана 
на основата на една отречена идеологическа 
система, „поначало принадлежността към 
бившата Държавна сигурност не засяга до­
брото име“ на съответната категория лица 
(Решение № 10 от 1997 г. на Конституционния 
съд), нито може да играе ролята на критерий 
за оценка на техните професионални умения 
и качества. Трудно може да се сподели виж­
дането, че посочените лица поначало биха 
могли да изпълняват функции в специали­
зираната държавна администарция, но не са 
в състояние да заемат публични длъжности 
в дипломатическата служба. В конкретния 
случай е налице дискриминация, доколкото 
възприетият критерий в оспорените законови 
норми предвижда ограничаване на правата 
на служители в дипломатическата служба на 
основание на това, че в миналото са били 
сътрудници на Държавна сигурност или на 
разузнавателните служби на Българската на­
родна армия. На това основание се извършва 
ограничаване на конституционни права чрез 
засягане на принципа на равноправие на граж­
даните, закрепен в чл. 6, ал. 2 от Конституци­
ята. Използваният критерий за ограничаване 
на права е свързан с личното и общественото 
положение на гражданите (Решение № 11 от 
2009 г. на Конституционния съд). Той попада 
сред критериите, по които Конституцията 
забранява да се въвеждат ограничения на 
правата на гражданите, което се отнася и 
за служителите в дипломатическата служба. 
Тази дискриминационна мярка лишава оп­
ределен кръг лица от възможността да бъдат 
назначавани или да продължават да заемат 
публични длъжности в дипломатическата 
служба независимо от това, че отговарят на 
всички други изисквания на закона за съот­
ветните длъжности. 
Сътрудничеството с тайните служби на 
тоталитарната държава се оценява като 
социален признак, на основата на който не 
може да се въвеждат ограничения на кон­
ституционни права, доколкото се стига до 
дискриминация в противорачие с чл. 6, ал. 2 
на Конституцията (Решение № 11 от 2009 г. 
на Конституционния съд). Конституцията не 
позволява подобни ограничения, а, като ги 
въвеждат, атакуваните текстове от Закона за 
изменение и допълнение на Закона за дипло­
матическата служба влизат в противоречие 
с Конституцията. Признакът „сътрудник“ 
на Държавна сигурност и разузнавателните 
служби на Българската народна армия вече 
е бил оценяван като лустрационен и дискри­
минационен (решения № 8 от 1992 г.; № 11 от 
1992 г. и № 2 от 1999 г. на Конституционния 
съд). На това основание Конституционният 
съд е обявявал за противоконституционни с 
посочените по-горе решения разпоредби от 
Закона за банките и кредитното дело, Закона 
за пенсиите и Закона за администрацията. 
Оспорените текстове представляват не­
пропорционално ограничаване на човешки 
права по смисъла на Конвенцията за защита 
правата на човека и основните свободи (обн., 
ДВ, бр. 66 от 1992 г., в сила за Република 
България от 07.09.1992 г.) и практиката на 
Европейския съд за правата на човека в 
Страсбург. В своята трайна практика Съдът 
в Страсбург приема, че въвеждането на лус­
трационни норми ограничава човешки права, 
гарантирани с Европейската конвенция. Съдът 
допуска в поредица от свои решения, че по­
добни мерки могат да преследват допустима 
от конвенцията цел, когато „състоянието на 
обществото налага създаването на защитни 
механизми за демократичното устройство“. В 
същото време обаче изрично се изтъква, че 
подобни ограничения и лустрационни текстове 
биха били оправдани само ако са пропорци­
онални на преследваните цели. Според съда 
ограничаването на някои човешки права чрез 
лустрация е пропорционално в посткому­
нистическите държави в периода на преход 
от тоталитарна към демократична система, 
доколкото съществуват сериозни рискове за 
този преход. Отдалечаването на тези мерки във 
времето обаче ги прави непропорционални на 
преследваните цели. Съдът отстоява разбира­
нето, че лустрационните мерки могат да имат 
само временен характер, докато съществува 
заплаха за демократичния ред. При липса на