Държавен вестник, бр. 15, 2024 г., стр. 45

БРОЙ  15	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  45  
на държавата и/или обществото следва да се 
вземат чрез референдум.
Ø В случай на „тясна гражданска ини-
циатива“ (подкрепена от само 200  000 изби-
ратели) НС е свободно в преценката си дали 
да удовлетвори, или да отхвърли искането за 
произвеждане на национален референдум. В 
случай на „широка инициатива“ (предложе-
ние от поне 400 000 избиратели) свободата на 
преценка на НС е ограничена: може да вземе 
решение за отхвърляне на предложението само 
ако (установи, че) предложението не отговаря 
на изискванията, които са предвидени в зако-
на или произтичат от Конституцията, но не и 
по целесъобразност. Обратното означава НС 
свободно да преценява дали да позволи пряко 
осъществяване на властта от суверена, което 
е несъвместимо с принципа, заложен в чл. 1, 
ал. 2 от Основния закон. Това не е задълже-
ние НС „автоматично“ да вземе решение за 
произвеждане на референдум: то може и да 
откаже произвеждане на референдум (ако пред-
ложението не спазва предвидените в закона и 
произтичащи от Конституцията ограничения). 
Ø Както осъществяването на държавна 
власт от народа, по инициатива на една част 
от него, така и задължаването на НС да вземе 
решение за произвеждане на референдум при 
инициатива на значителна част от него (400 000 
избиратели), не е и по никакъв начин не би 
могло дори да се уподобява на „присвояване 
на осъществяването на народния суверенитет“.
Ø Предметът на един национален рефе-
рендум не може да бъде ограничаван само до 
въпроси от компетентността на НС. Напълно 
възможно е за изпълнението на прието с 
национален референдум решение изобщо да 
не е необходим никакъв последващ акт на 
парламента.
Ø В компетентността на НС обаче влиза 
всеки въпрос относно задължително подле-
жащ на ратификация или ратифициран меж-
дународен договор. Допустим е референдум и 
относно това как точно да бъдат изпълнявани 
задълженията, произтичащи от един действащ 
за страна международен договор, без самият 
договор да бъде нарушаван. Включително „меж-
дународен договор, чрез който се предоставят 
правомощия на ЕС“. 
Ø Референдум с въпрос относно обвързващ 
България международен договор, вкл. уреждащ 
членството на Република България във всяка 
организация (вкл. ЕС), не само може да бъде 
произвеждан, но и по всяко време – както 
преди, така и след ратификацията на този 
договор. В този смисъл разпоредбата на чл. 9, 
ал. 4 от ЗПУГ е противоконституционна, тъй 
като налага не само непредвидено, но и несъв-
местимо и с духа, и с буквата на чл. 1, ал. 2 от 
КРБ ограничение. Именно такова ограничение 
може да се разглежда като „присвояване на 
осъществяването на народния суверенитет“.
Ø Обратното разбиране би означавало 
да е невъзможен референдум с въпрос дали 
България да прекрати членството си в ЕС или 
друга организация. 
Ø Всеки международен договор може и да 
бъде изменян от страните по него. Включително 
ДЕС и ДФЕС – и по инициатива на отделна 
държава-членка. И без това да е „едностранно 
изменяне“ на тези договори, инициативата 
несъмнено е едностранна мярка в компетент-
ността на НС (дори да изисква участието и на 
друг държавен орган). 
Ø В конкретния случай (с оглед дейст-
вителния смисъл на въпроса за предлагания 
референдум) необходимото за изпълнението 
на евентуално негово положително решение 
изменение на Учредителните договори на ЕС 
обаче е толкова съществено, че предполага прек- 
ратяване на самия Европейски съюз, поради 
което е и обективно неизпълнимо.
Ø Според чл. 4, ал. 3 от КРБ „България 
участва в изграждането и развитието на Ев-
ропейския съюз“. ЕС е наднационален съюз 
на суверенни държави. Целите на ЕС са цели 
на самите членуващи държави. Участието в 
икономическия и паричен съюз (и то в цялост) 
е едновременно цел и задължение на всички 
присъединяващи се държави. Със самото сключ-
ване на договор за присъединяване държавата 
заявява кандидатура/воля за присъединяване 
към еврозоната като негов заключителен етап.
Ø Изпълнението на това задължение за-
виси не само от обективни критерии, но и от 
волята на присъединяващата се към единната 
валута държава. Тя обаче остава длъжна да 
положи всички възможни усилия за приемане 
на всички необходими мерки, които да доведат 
до въвеждане на единната валута.
Ø „Възможни“ усилия – респ. мерки – са 
само тези, които не водят до влошаване на 
икономическото/финансовото състояние на 
държавата, респ. на благосъстоянието на нейния 
народ (или значими части от него).
Ø Затова държавата сама преценява кога 
да влезе във Валутно-курсовия механизъм 
(ERM-II), където само се удостоверява нейната 
готовност – и евентуално би могла да „отлага“ 
това влизане. След влизането в ERM-II невъ-
веждане на единната валута е възможно само 
в две хипотези: предизвикване от държавата 
на изменения/допълнения в Учредителните 
договори на ЕС, които да позволят „отлагане“, 
или прекратяване на членството в ЕС.
Ø Ако е готова (покрила е критериите) 
за въвеждане на еврото, но „не желае“ да го 
направи, това лишава самия процес на евро-
пейска интеграция на държавата от неговата 
естествена логика: пълно участие във всички 
форми на интеграцията и най-вече в най-съ-
ществената – икономическия и паричен съюз.
Ø Ако страховете/възраженията на граж-
даните за социалната цена на въвеждането на