Държавен вестник, бр. 53, 2020 г., стр. 9

БРОЙ  53	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  9  
на предложенията за цените и за утвържда-
ването им, както и редът за предоставяне 
на информация се определят с Наредбата на 
Министерския съвет за регулиране на цените 
на водоснабдителните и канализационните 
услуги (обн., ДВ, бр. 6 от 22.01.2016 г., в сила 
от 22.01.2016 г.) по предложение на регулатор-
ния орган – КЕВР. Решенията на комисията, 
включително и в частта за определяне на 
цените на В и К услугите съгласно чл. 11, 
ал. 6 ЗРВиКУ подлежат на съдебен контрол. 
От изложеното е видно, че оспорената 
разпоредба на чл. 14, ал. 2 ЗРКиВУ регулира 
обществени отношения, които нямат пряка 
връзка с правата и свободите на гражданите. 
Става дума за административни правоотноше-
ния, които възникват и се развиват по повод 
определяне на цените на В и К услугите. Субек­
тите по тези правоотношения са юридически 
лица, а В и К операторите имат и качеството 
на търговци по смисъла на чл. 1, ал. 2, т. 1 
от Търговския закон (обн., ДВ, бр. 48 от 
18.06.1991 г.; посл. изм., бр. 88 от 23.10.2018 г.). 
При положение че оспорената разпоредба 
има за свой пряк адресат не гражданина, а 
друга категория правни субекти – юридически 
лица – КЕВР, АВиК и В и К оператори, част 
от които са и търговски дружества, искането 
за установяване на противоконституционност 
на чл. 14, ал. 2 ЗРВиКУ се явява недопустимо. 
Омбудсманът не може да оспорва разпоред-
би от закони, чийто предмет е стопанската 
дейност на търговски дружества, какъвто 
е настоящият случай. Той е излязъл извън 
обхвата на предоставеното му от чл. 150, 
ал. 3 от Конституцията правомощие, което 
е ограничено до инициативата за сезиране 
на КС само в случаите, когато със закон се 
нарушават права и свободи на гражданите, 
имащи конституционен ранг – закрепени са 
в Конституцията, присъщи са на човека и 
гражданина и са неотменими. В този смисъл 
е последователната практика на Консти-
туционния съд, намерила израз в Решение 
№ 11 от 18.12.2007 г. по к.д. № 6 от 2007 г.; 
Определение № 8 от 2.12.2010 г. по к.д. № 14 
от 2010 г.; Определение № 2 от 12.04.2016 г. 
по к.д. № 12 от 2015 г.; Определение № 1 от 
21.02.2019 г. по к.д. № 1 от 2019 г.
Конституционният съд е имал повод да 
изрази и разбирането си, че на омбудсмана 
не е предоставено правомощието да оспорва 
закон, с който се засягат права на граждани, 
произтичащи от сключени от тях договори за 
услуги. В този смисъл и Определение № 8 от 
2.12.2010 г. по к.д. № 14 от 2010 г.; Определение 
№ 2 от 12.04.2016 г. по к.д. № 12 от 2015 г.; 
Определение № 1 от 21.02.2019 г. по к.д. № 1 
от 2019 г. В настоящия случай потребителят 
заплаща цената на услугата на основание 
потребителския договор при общи условия, 
сключен със съответния В и К оператор като 
доставчик на услугата. Възникналото между 
страните правоотношение е облигационно 
и произтича от сключен договор за услуги. 
Споровете между страните по повод на це-
ните на услугите очевидно не се обхващат 
от правомощието на омбудсмана по чл. 150, 
ал. 3 от Конституцията да инициира про-
изводство пред Конституционния съд. Във 
връзка с това следва да се посочи и липсата 
на следващата предпоставка за допустимост 
на искането, каквото е наличието на пряко 
засягане на права и свободи на гражданите от 
оспорената разпоредба на чл. 14, ал. 2 ЗРВиКУ,  
респ. наличие на пряко и непосредствено 
противоречие с конституционната разпоредба 
на чл. 19, ал. 2 от Конституцията. В искането 
липсва съображение за това, че оспорената 
законова разпоредба засяга пряко конституци-
онно закрепени права на гражданите. Изиск­
ването за наличие на пряко противоречие на 
оспорената норма на закон със съответната 
конституционна разпоредба е трайно застъ-
пено и в практиката на КС – Решение № 4 от 
15.03.2007 г. по к.д. № 10 от 2006 г.; Решение 
№ 11 от 3.07.2018 г. по к.д. № 8 от 2008 г.; Оп-
ределение № 2 от 12.04.2016 г. по к.д. № 12 от 
2015 г.; Определение № 1 от 21.02.2019 г. по к.д. 
№ 1 от 2019 г. Възприемането на разбирането 
за достатъчност на опосредена/косвена връзка 
за установяване на твърдяното противоречие 
(възникване на неблагоприятни последици по 
косвен път) неизбежно поставя КС в ролята на 
позитивен законодател – води до разширяване 
на правомощията на омбудсмана да сезира 
КС, защото всеки закон косвено рефлекти-
ра върху правната сфера, разглеждана като 
съвкупност от права и задължения на всеки 
гражданин. В този случай инициативата на 
омбудсмана да предизвика производство пред 
КС би била неограничена, но конституцион-
ният законодател не е предвидил института 
на action popularis или сходно правомощие, 
което би позволило на омбудсмана всякога, 
когато намери, че една законова разпоредба 
рефлектира индиректно върху правата на 
потребителите, да сезира КС с искане за 
обявяване на нейната противоконституци-
онност. Подобно разбиране би позволило на 
омбудсмана да отправя искания за промяна 
на икономическите измерения на държавната 
политика в областта на услугите от общ ин-
терес, натоварвайки Конституционния съд с 
очаквания да решава проблеми, които са извън 
компетентността на съда. От друга страна, 
разбирането за широко отваряне на вратите на 
контрола за конституционосъобразност пред 
омбудсмана влиза в противоречие с идеята на 
конституционния законодател да предостави 
на омбудсмана ограничени правомощия за 
иницииране на производство пред КС. 
От съобразителната част на искането е 
вид­но, че се оспорва икономическият ме-
ханизъм на формиране на цените на В и К