Държавен вестник, бр. 12, 2019 г., стр. 19

БРОЙ  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  19  
критерии за помиряване е обречен на неус-
пех. Показателно за това е, че създаващото 
впечатление за изчерпателност изброяване по 
чл. 25з, ал. 2 от ЗИДЗЗЛД завършва с обща-
та формулировка на т. 10. Демонстрираната 
колеблива позиция е източник на вътрешна 
несъгласуваност в законовата уредба в раз-
рез с изискванията за последователност и 
предвидимост.
Ролята на българския законодател в про-
цеса на постигане целите на Регламента е да 
създаде подходяща нормативна среда, която 
да направи възможно уравновесяването на 
защитата на личните данни и свободата на 
изразяване и информация. Самият баланс 
обаче винаги е конкретна величина, която 
предполага гъвкава индивидуална преценка, 
съобразена с особеностите на всеки отделен 
случай. В този смисъл свръхрегулацията не 
допринася за постигане на желаното равно-
весие и парадоксално се явява прекомерна, 
небалансирана мярка. Тя затиска и задушава 
основните права в разгръщането на техния 
потенциал. В случая свръхрегулацията на 
хипотезите, в които ще има конкуренция 
или колизия на тези две права, резултира 
в силно накланяне на везните в полза на 
правото на защита на личните данни, като 
„се жертва“ свободата на изразяване и ин-
формация. Търсеният баланс е убегнал на 
законодателя, тъй като стремежът да се даде 
готова абстрактна формула за балансирана 
преценка не помирява, а генерира допъл-
нително напрежение между защитата на 
личните данни и свободата на изразяване 
и информация.
Подобна уредба не е в услуга и на кон-
ституционното задължение да се осигури 
свободно от държавна намеса пространство 
за разгръщане на личността (чл. 4, ал. 2 от 
Конституцията). Това, разбира се, не из-
ключва регулация, без която държавата не 
би могла да се погрижи позитивно за пра-
вата. Въпросът е за мярата, тъй като всяка 
регулация, когато е в повече, е отрицание на 
същността на личните основни права, която 
е отбрана срещу навлизането на публичната 
власт в запазената лична сфера (Решение 
№ 2 от 2006 г. на Конституционния съд).
Свободата на изразяване на мнение и 
информация, както и правото на защита на 
личните данни, са права с фундаментално 
значение в едно демократично общество и в 
правова държава. Като основно право свобо-
дата да се изразяват мнения е провъзгласена 
както в чл. 39, ал. 1 от Конституцията, така 
и в чл. 19 от Всеобщата декларация за пра-
вата на човека, чл. 10, ал. 1 от Конвенцията 
за защита на правата на човека и основните 
свободи и чл. 11 от Хартата на основните 
права на Европейския съюз. Както Конститу-
ционният съд е подчертал в тълкувателното 
си решение № 7 от 1996 г., изразяването на 
мнение е израз на свободата на убеждение 
и е преди всичко индивидуално право на ли-
чността, което Конституцията предоставя 
на „всеки“. Всеки има право да търси, полу-
чава и разпространява информация (чл. 41 
от Конституцията). Що се отнася до правото 
на защита на личните данни, то е необхо-
димо проявление на неприкосновеността на 
личната сфера на индивида, провъзгласена в 
чл. 32 – 34 от Конституцията, чл. 8 от Кон-
венцията за защита на правата на човека и 
основните свободи и чл. 12 от Всеобщата 
декларация за правата на човека. Съгласно 
чл. 8, пар. 1 от Хартата на основните права 
на Европейския съюз всеки има право на 
защита на неговите лични данни.
Както бе посочено, в чл. 85, пар. 1 от 
Рег­ламента изрично се повелява на държа-
вите – членки на Европейския съюз, чрез 
закон да постигат помиряване на правото на 
защита на личните данни с правото на изра-
зяване и информация, вкл. при работата на 
журналисти, писатели и учени. В Регламента 
обаче не се съдържа, нито се препоръчва 
като принципно положение да има превес 
и надмощие в упражняването на едното 
право над другото, т.е. защитата на личните 
данни в определени хипотези да е за сметка 
на свободата на изразяване и информация. 
Регламентът предвижда балансът да се пости-
га посредством широк арсенал от законови 
механизми, а приетият закон не съдържа 
достатъчно гаранции, че едното право няма 
да е за сметка на другото, особено когато 
залогът е свободата на словото.
Налага се изводът, че възприетият за-
конодателен подход с изброяване на кри-
териите по чл. 25з, ал. 2, от които т. 10 
обезсмисля посочването на предходните, не 
постига предписаното съгласуване между 
двете конкуриращи се основни права, като 
несъразмерно ограничава упражняването 
на свободата на изразяване и информация. 
Принципно положение, спазвано при пре-
одоляване на конкуренция или колизия 
на основните права, вкл. в практиката на 
българския Конституционен съд (Решение 
№ 3 от 2002 г.), е тяхното балансиране да 
се извършва по най-щадящ начин. В случая 
изискването да се изпълняват написаните 
в 10-те точки критерии, дори и поотделно, 
представлява ограничение, което засяга същ­
ностното ядро на свободата на изразяване и 
информация като основно право, признато 
още в епохата на Просвещението в Европа,