Държавен вестник, бр. 41, 2017 г., стр. 24

СТР.  24	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  41
на делото, което адвокатът поема. Поради тези 
съображения минималният размер трябва да 
съобразява посочените от съда критерии и в 
никакъв случай да не бъде пречка за голяма 
част от потребителите на адвокатските ус­
луги да бъдат изправени пред невъзможност 
да заплащат адвокатски хонорар, при поло­
жение че дори минималният размер е доста 
висок. В тази връзка правилно ответникът 
по касационните жалби сочи, че липсата на 
обоснованост на размерите се аргументира 
и с разликата при определените минимални 
възнаграждения при защита и процесуално 
представителство при граждански и при адми­
нистративни дела при един и същ материален 
интерес, което наистина показва липсата на 
обосновка при изменението на чл. 7, ал. 2, 
т. 4 от Наредбата и минималният размер на 
адвокатското възнаграждение. Минимални­
ят размер не трябва да бъде занижен, но не 
следва да бъде и прекомерно висок, при което 
преценката на компетентния орган, овластен 
от закона да определи минималните разме­
ри на адвокатските възнаграждения, винаги 
трябва да се ръководи от приетите в чл. 36, 
ал. 2 ЗА критерии, които важат и за тези 
минимални размери. 
Неоснователно в касационната жалба на 
Висшия адвокатски съвет се излага оплакване, 
че първоинстанционният съд е излязъл извън 
рамките на оплакването на оспорващия, ко­
ето не било срещу създаване на разпоредба, 
а срещу нейното изменение. Изменението на 
част от Наредбата не означава, че компетент­
ният орган не следва да спазва цитираните 
по-горе разпоредби (процесуални и матери­
алноправни) в ЗНА, ЗА и Конституцията. 
Изпълнението на посочените правила в ЗНА 
са задължителни, както и мотивирането на 
акта съгласно посочените вече относими 
материалноправни разпоредби не се отнасят 
само при първоначалното приемане на един 
подзаконов нормативен акт, а следва да бъдат 
изпълнявани при всяко негово изменение. 
По същия начин издателят на подзаконовия 
нормативен акт, вкл. и при неговото измене­
ние, следва да се ръководи от предвидените и 
законово закрепени критерии в чл. 36, ал. 2 ЗА 
във връзка с чл. 56 и 122 от Конституцията.
Както вече се изложи по-горе, допуснатите 
нарушения при приемането изменението на 
чл. 7, ал. 2, т. 4 от Наредбата са достатъч­
ни за отмяната є, поради което съдът не е 
бил длъжен да се произнася по съществото 
на спора, но такова произнасяне е налице 
в обжалваното решение. В този смисъл и 
предвид установеното от съда несъответствие 
на оспорената разпоредба с актове от по-
висок ранг е налице и незаконосъобразност 
на оспорената разпоредба, което обосновава, 
че обжалваното решение е правилно и като 
разгледан правният спор и по същество. С 
това изменение Висшият адвокатски съвет 
се е опитал да заобиколи прилагането на 
чл. 78, ал. 5 ГПК, като осигури такъв висок 
минимум, с който да се игнорира посочената 
разпоредба на ГПК.
Относно искането на касационните жал­
боподатели за обезсилване на обжалваното 
решение то е неоснователно. Оспорената 
разпоредба на чл. 7, ал. 2, т. 4 от Наредба­
та е изменена от Висшия адвокатски съвет 
с решение, обнародвано в ДВ, бр. 28 от 
28.03.2014 г. След постановяване на обжалва­
ното първоинстанционно решение е допуснато 
последващо изменение на чл. 7, ал. 2, т. 4 
от Наредбата, обнародвано в ДВ, бр. 84 от 
25.10.2016 г. Съществуването на оспорения 
от „Банка ДСК“ – ЕАД, чл. 7, ал. 2, т. 4 от 
Наредбата до отмяната му с обжалваното 
решение е за период повече от две години, 
поради което неговото действие не е било 
заличено с последващото изменение назад, а 
действа само занапред – ex nunc. Отменената 
с обжалваното решение разпоредба, както 
правилно се посочи от юриск. Таскова в 
настоящото съдебно производство, би могла 
да намери своето приложение в заварени 
отношения в съдебни производства, които 
са висящи, и това обуславя неоснователност 
на искането за обезсилване. В този смисъл 
неоснователно се претендира обезсилване на 
обжалвания съдебен акт на ВАС, трето отде­
ление, по изложените по-горе съображения. 
Обезсилване на съдебно решение би било 
основателно, ако подзаконовият нормативен 
акт е бил изменен преди произнасянето с 
решение от съда, а не и след това, какъвто 
е процесният случай.
С оглед гореизложеното обжалваното реше­
ние като правилно следва да бъде оставено в 
сила на основание чл. 221, ал. 2, предл. 1 АПК.
Предвид изхода на делото и направеното 
искане от юриск. Таскова в полза на „Банка 
ДСК“ – ЕАД, следва да се присъди юрискон­
султско възнаграждение в размер 500 лв. за 
настоящата касационна инстанция.
Водим от горното и в същия смисъл, 
Върховният административен съд, петчленен 
състав на първа колегия,
Р Е Ш И :
Оставя в сила Решение № 9273 от 27.07.2016 г., 
постановено по адм. дело № 3002/2015 г. по 
описа на Върховния административен съд, 
трето отделение.
Осъжда Висшия адвокатски съвет със се­
далище в София, адвокат Велислав Величков 
Величков, адвокат Силвия Венецкова Паунова, 
адвокат Борислав Станков Вълчев и адвокат 
Руска Георгиева Дучева, всичките от София, 
да заплатят на „Банка ДСК“ – ЕАД, София, 
500 лв. юрисконсултско възнаграждение за 
касационната инстанция. 
Решението е окончателно.
Председател:
Георги Колев
3623