Държавен вестник, бр. 30, 2012 г., стр. 7

БРОЙ  30	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
С оглед на гореизложеното твърдяната 
противоконституционност на чл. 20 и чл. 21, 
ал. 1, 2 и 3 не се констатира. 
3. По чл. 5, ал. 3 и чл. 6, ал. 1, т. 2 от при­
ложение № 2 ЗМДТ
С чл. 5, ал. 3 се регламентира базисната 
данъчна стойност на сгради в левове на кв.м 
в зависимост от вида на обекта, която е раз­
лична за жилищни (в т.ч. и за апартаменти 
и къщи) и нежилищни имоти. Другата атаку­
вана разпоредба – чл. 6, ал. 1, т. 2, определя 
коефициент за местонахождение на търговски 
обекти, който е диференциран и съществува 
и за жилищни, производствени и селскосто­
пански, и за разположените върху същия имот 
административни сгради.
В искането по посочените текстове от 
приложение № 2 на ЗМДТ се развиват аргу­
менти за противоконституционност, изведени 
основно от Решение № 9 от 1996 г. по к.д. № 9 
от 1996 г. Предмет на к.д. № 9 от 1996 г. са 
били разпоредби на отменения през 1997 г. 
ЗМДТ. Постановеното по това дело решение 
относно чл. 6, ал. 1 от приложение № 1 към 
чл. 12а от същия закон има пряко отношение 
към данъчните оценки на недвижими имоти 
на граждани. По това време данъкът за недви­
жими имоти на предприятия, учреждения и 
организации се изчислява по друг ред на база 
първоначална балансова оценка и т.н. – чл. 12, 
ал. 1 и 2 ЗМДТ (отм.). Към момента на поста­
новяване на цитираното решение очевидно е 
съществувала различна уредба при определяне 
базисната цена за облагане на недвижими 
имоти на граждани, от една страна, и на пред­
приятия, учреждения и организации, от друга. 
С действащия ЗМДТ, в сила от 1.01.1998 г., 
с данък върху недвижими имоти се облагат 
разположените на територията на страната 
сгради и поземлени имоти в строителните 
граници на населените места и селищните 
образувания, както и поземлените имоти извън 
тях, които според подробен устройствен план 
имат предназначението по чл. 8, т. 1 от Закона 
за устройство на територията и след промяна 
предназначението на земята, когато това се 
изисква от закон. Съществена за размера на 
данъка за имоти на гражданите е данъчната 
оценка, а за имоти на предприятията е да­
нъчната оценка или остатъчната им стойност 
(чл. 20 и 21 ЗМДТ). И в двете хипотези – за 
граждани и за предприятия, данъчната оцен­
ка се определя съгласно приложение № 2 с 
диференциран подход за различни видове 
недвижими имоти, тяхното предназначение, 
включително жилищни или нежилищни, 
местоположението им и други критерии при 
определяне на данъчните оценки.
Установяването на данъците и определянето 
на размера им е изключително правомощие на 
Народното събрание съгласно чл. 84, т. 3 от 
Конституцията. Данъците са публичноправно 
вземане на държавата или общината, което 
се установява едностранно от първата, но 
само със закон, за да се гарантират правата 
на данъкоплатците. Основният закон изисква 
както установяването, така и определянето на 
размера, в т.ч. отделните му елементи – данъ­
чен обект, данъчна основа, данъчна единица, 
данъчна ставка и пр., да става със закон (така 
Решение № 3 от 1996 г. по к.д. № 2 от 1996 г.). 
В атакуваните текстове на приложение № 2 на 
ЗМДТ критериите, касаещи различен подход 
при определяне базисната данъчна стойност 
на жилищни (апартаменти или къщи) и нежи­
лищни имоти или различни коефициенти за 
местоположение не само на търговски обекти, 
но и на жилищни, производствени и селскосто­
пански, са определени в закон и в съответствие 
с изричното правомощие на парламента. Не 
е налице твърдяното противоречие с чл. 60, 
ал. 1 КРБ, доколкото данъкът безспорно е 
имуществен и не съдържа елементи, свърза­
ни с евентуалните доходи от тези обекти. Не 
е налице и противоречие с чл. 19, ал. 1 и 3 
КРБ, тъй като не се установява засягане на 
сферата на свободната стопанска инициатива 
или ограничаване на инвестициите или сто­
панската дейност. В искането двете алинеи на 
чл. 19 са споменати бланкетно с препращане 
към решението по к.д. № 9 от 1996 г. и към 
аргументите, развити по чл. 61с ЗМДТ, които 
не са относими към атакуваните разпоредби 
на приложение № 2. По ал. 2 на чл. 19 КРБ с 
атакуваните разпоредби от същото приложение 
№ 2 не се създават различни правни условия 
за стопанска дейност, доколкото принципът на 
равноправие би бил нарушен само ако вътре 
в отделните режими за данъчно третиране на 
правните субекти съществуват привилегии. 
Конституцията дава възможност на Народното 
събрание единствено чрез закон да установява 
облекчения и утежнения съобразно доходи и 
имущество (Решение № 12 от 1994 г. по к.д. 
№ 12 от 1994 г.). Това е направено и в раз­
поредбите на приложение № 2 – има редица 
критерии, които отчитат вида на сградата, 
предназначението є, в строителни граници ли 
се намира, отчита се категорията на населеното 
място и т.н. Очевидно това са обществените 
очаквания към законодателя за справедливо 
облагане и създаване на стимули за развитие 
на стопанската и търговската дейност. 
Горните съображения са основание да се 
приеме, че не е налице твърдяната противо­
конституционност на чл. 5, ал. 3 и чл. 6, ал. 1, 
т. 2 от приложение № 2 на ЗМДТ.