Държавен вестник, бр. 5, 2004 г., стр. 44

С Т Р .  44
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
Б Р О Й  5
раждение на военнослужещите по принцип не
зависи от броя на работните дни в месеца, а е
постоянна величина, първият от въведените с
наредбата критерии може да засегне негативно
интересите на военнослужещите предвид нали-
чието и на месеци в годината с по-малък брой
работни дни, през които месеци също може да
стане освобождаването. Вторият от тях, в зависи-
мост от това дали през този месец военнослуже-
щият е получавал или не допълнителни трудови
възнаграждения, може да доведе до увеличаване
или намаляване на базата за изчисляване на обез-
щетенията, т.е. да засегне позитивно или нега-
тивно интересите му. В същото време, видно от
чл. 60, ал. 3 от наредбата, допълнително е въве-
ден нов, непознат на закона критерий, който на
практика ограничава и не позволява базата да
бъде определена в полза на военнослужещия. С
последния текст е забранено включване в базата
на възнаграждения, изплащани през месеца, пра-
вото на вземане на които е възникнало през ми-
нали месеци. Така въведеният критерий не съот-
ветства на посочените законови текстове. Прак-
тически правото на вземане на всички възнаг-
раждения, изплатени през месеца на освобожда-
ване, увреждане или смъртта на военнослужещия,
е възникнало “през минали месеци”. Това са ос-
новното възнаграждение за военно звание—
чл. 224, ал. 1 ЗОВС, и допълнителните такива за:
продължителна служба по чл. 225, ал. 1 от зако-
на; специфични условия на труд по чл. 226, ал. 1;
годишни резултати по чл. 227; заместване или съв-
местяване на длъжности по чл. 228. Всички те по
силата на чл. 230, ал. 1 с.з. са включени в брутно-
то месечно възнаграждение. Правото на вземане
на така посочените възнаграждения няма да е
възникнало “през минали месеци” само в случай,
че освобождаването, увреждането или смъртта
са настъпили през месеца, когато е започнала кад-
ровата военна служба на военнослужещия. Раз-
поредбите на чл. 60, ал. 2 и 3 от наредбата проти-
воречат и на чл. 230, ал. 2 ЗОВС, определящ брут-
ното месечно възнаграждение по смисъла на ал. 1
като основа за изплащане на обезщетенията,
предвидени в закона. Налице е стремеж за защи-
та на финансовите интереси на Министерството
на отбраната за сметка на освобождаваните от
кадрова военна служба военнослужещи, дори с
цената на нарушение на закона.
Доводът, изложен от министъра на отбрана-
та, в защита на обжалвания текст от наредбата,
че с него се доразвива неизчерпателният текст на
чл. 238, ал. 2 ЗОВС, който при това се явява спе-
циален по отношение този на § 2 от ПЗР на зако-
на, е неоснователен. На първо място следва да се
посочи, че съотношението между двата текста—
чл. 238, ал. 3 и § 2 от ПЗР на ЗОВС, не са в отно-
шение на общ към специален такъв. Параграф 2
допълва и уточнява чл. 238, ал. 3, без да предлага
друго законодателно решение на въпроса, пора-
ди което двата следва да се прилагат едновремен-
но, а не само единият от тях. Освен това, по сила-
та на чл. 15, ал. 1 от Закона за нормативните ак-
тове, нормативните актове трябва да съответст-
ват на Конституцията и на другите нормативни
актове от по-висока степен. В случая посочените
несъответствия между чл. 60, ал. 2 и 3 от наредба-
та с текстовете на чл. 230, ал. 2, чл. 238, ал. 3 и § 2
от ПЗР на ЗОВС налагат тяхната отмяна.
Ирелевантен е примерът, даден от ответни-
ка със съотношението между текста на чл. 228
от Кодекса на труда и този на § 6 от Наредбата
за допълнителните и други трудови възнаграж-
дения, приета с ПМС № 133/14.VII.1993 г. По-
сочените текстове уреждат сходни, но не иден-
тични отношения, поради което не могат да
бъдат давани като пример. Освен това предмет
на жалбата по настоящото дело е искане за
произнасяне по въпроса за законосъобразност-
та на чл. 60 от наредбата. При наличието на
изрични законови норми съобразяването на
подзаконовите актове с тях е задължително и
евентуално друго разрешение в различни об-
ществени отношения не може да бъде аргумент
при преценка на тяхната законосъобразност.
С оглед изложените съображения настоящи-
ят съдебен състав не констатира наличие на
противоречие на текста на чл. 60, ал. 1 от на-
редбата с посочените (или други) текстове от
ЗОВС. Същият в цялост съответства на чл. 230,
ал. 2, чл. 238, ал. 3 и § 2 от ПЗР на ЗОВС.
При посочените правни изводи на съда иска-
нето на жалбоподателя за присъждане на разнос-
ки се явява основателно. Същото е доказано до
размер 50 лв. Следва да бъде осъдено Министер-
ството на отбраната да му заплати същата сума.
Предвид горното, жалбата на Попов се явя-
ва частично основателна. Тя следва да се уважи
в частта є, отнасяща се до чл. 60, ал. 2 и 3 от
наредбата, като се отменят те като противоза-
конни, и да се отхвърли по отношение на чл. 60,
ал. 1 от нея, поради което и на основание чл. 23
ЗОВС Върховният административен съд, пет-
членен състав,
Р Е Ш И :
Отменя като незаконосъобразни чл. 60, ал. 2
и 3 от Наредба за организацията на видовете
плащания на военнослужащите от поделения-
та на бюджетна издръжка от Министерството
на отбраната, одобрена със заповед на минис-
търа на отбраната на РБ № ОХ-404/30.Х.1996 г.,
изменена с МЗ № ОХ-71/26.I.1999 г., МЗ № ОХ-
1077/30.ХII.1999 г. и МЗ №  ОХ-112/18.II.2000 г.,
като противоречащи на чл. 230, ал. 2, чл. 238,
ал. 3 и § 2 от ПЗР на Закона за отбраната и въ-
оръжените сили на Република България.
Отхвърля като неоснователна жалбата на
Димчо Георгиев Попов от Карлово за обявява-
не противозаконността на чл. 60, ал. 1 от съща-
та наредба.
Осъжда Министерството на отбраната да за-
плати на Димчо Георгиев Попов от Карлово,
ул. Генерал Карцов, бл. 54, вх. Б, ет. 2, ап. 4, ЕГ
№ 6012154364, сумата 50 лв. направени разнос-
ки по делото.
Решението не подлежи на обжалване и в
отменителната му част влиза в сила в деня на
обнародването му в “Държавен вестник”.
И. д. председател: С. Петкова
1830