Държавен вестник, бр. 12, 2021 г., стр. 207

БРОЙ  12	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  207  
„образец“ е в пряка връзка с образците и е 
необходима информация за заинтересованите 
правни субекти. 
Видно от изложеното предметният обхват 
на наредбата, визиран в нейните членове, 
е съответен на определената в законовата 
разпоредба делегация.
Жалбоподателите – г-н Матеев и г-н Съй-
ков, считат, че министърът е излязъл извън 
рамките на делегираната му компетентност 
и по този начин е постановил нищожен акт 
в частта досежно предмета на паричното 
вземане поради включването в неговото съ-
държание и на лихвите. Видно от съдържа-
нието на относимите оспорени разпоредби на 
наредбата – приложение № 1 към чл. 3, т. 9 
от заявлението за издаване на заповед за из-
пълнение по чл. 410 ГПК и т. 10 от подраздел 
„Указания за попълване“; приложение № 4 
към чл. 5, т. 9 от заявлението за издаване 
на заповед за изпълнение по чл. 417 ГПК и 
т. 9 от подраздел „Указания за попълване“; 
приложение № 5 към чл. 6 – заповед за из-
пълнение на парично задължение въз основа 
на документ по чл. 417 ГПК, задължението за 
лихва – с посочването на нейния вид, размер 
и начална дата, е част от съдържанието на 
информацията за претендираното парично 
вземане, по изказа на посочените приложе-
ния, или от вземанията за парични суми, по 
изказа на чл. 410, ал. 1, т. 1 ГПК.
Съгласно чл. 86 от Закона за задължени-
ята и договорите (ЗЗД) при неизпълнение на 
парично задължение се дължи обезщетение в 
размер на законната лихва от деня на забавата. 
Следователно по силата на законова норма 
лихвата е част от вземането за парична сума, 
а и самата законова разпоредба – чл. 410, 
ал. 1, т. 1 ГПК, не диференцира вземането за 
парична сума само като главница. Посоче-
ното в приложенията уточнение е в интерес 
на задълженото лице, тъй като дава инфор-
мация за основанието на отделните части от 
паричното задължение. Наред с това, видно 
от приложение І към член 7, параграф 1 от 
Регламент (ЕО) № 1896/2006 на Европейския 
парламент и на Съвета от 12 декември 2006 г. 
за създаване на процедура за европейска за-
повед за плащане (Регламент № 1896/2006), 
в него също изрично паричното задължение 
е разделено на главница и лихви, като при 
това подробно са посочени основанията за 
двата вида задължения. Несъответни на съ-
държанието на разпоредбите са и доводите на 
жалбоподателите за въвеждане – ultra versus и 
contra legem, на два вида лихви – мораторна 
и законова, тъй като в приложенията няма 
уточнение на вида на лихвата, за разлика от 
приложение І, точка 7 към член 7, параграф 1 
от Регламент № 1896/2006, съответно член 7, 
параграф 1, буква б), където са посочени 
различни видове лихви.
С оглед на горното доводите на г-н Матеев 
и на г-н Съйков за нищожност на оспорените 
разпоредби в частта досежно включването на 
лихви в образците на заявление за издаване на 
документ по чл. 410 и 417 ГПК и на заповедта за 
изпълнение на парично задължение въз основа 
на документ по чл. 417 ГПК е неоснователно. 
Двамата жалбоподатели считат за нищожна 
и разпоредбата на т. 12 от приложение № 4 
към чл. 5, тъй като посочването на „доку-
мент, от който произтича вземането“ излиза 
извън предметната делегация на чл. 425 ГПК. 
Приложение № 4 към чл. 5 регламентира съ-
държанието на писменото заявление, което 
обективира искането за издаване на заповед 
за незабавно изпълнение и за издаване на из-
пълнителен лист, като се представя документ 
по смисъла на чл. 417, т. 1 – 10 ГПК. Видно 
от законовата разпоредба именно и само ня-
кой от визираните в чл. 417 ГПК документи 
е годно правно основание за издаване на 
заповед за изпълнение въз основа на доку-
мент. Следователно, ако в заявлението не е 
посочен от взискателя видът на документа, на 
който се позовава, за да черпи права, съдът 
не би имал правно основание да разгледа 
заявлението за издаване на заповед за изпъл-
нение. Това прави посочването в образеца на 
заявлението, което е „книжа във връзка със 
заповедното производство“, на документа, 
по смисъла на чл. 417 ГПК, в изпълнение 
на оправомощаващата разпоредба на чл. 425 
ГПК. Аналогично, в приложение І на член 7, 
параграф 1 от Регламент № 1896/2006 също е 
предвидено посочването на доказателства в 
подкрепа на вземането. Изложеното обоснова 
неоснователност на довода за регламентира-
не на визираното в т. 12 извън рамките на 
компетентността на органа.
Жалбоподателите г-н Съйков и г-н Матеев 
считат за нищожна и т. 13 от приложение 
№ 1 към чл. 3 и т. 13 от приложение № 4 към 
чл. 5, тъй като посочва вида на отговорността, 
без за това да е налице оправомощаване от 
законовата норма на чл. 425 ГПК. Видът на 
отговорността е информация, относима към 
идентификацията на задължените лица в за-
поведта за изпълнение по чл. 410 и 417 ГПК 
и начина на изпълнение на задълженията им. 
С оглед на това тя се явява необходим еле-
мент на заявлението, с оглед реализирането 
на компетентността на съда, поради което не 
излиза от рамките на предметната делегация. 
Жалбоподателите г-н Съйков и г-н Матев 
считат за нищожна и разпоредбата от прило-
жение № 1 към чл. 3 и от приложение № 4 
към чл. 5 в частта „Декларирам, че доколкото 
ми е известно, предоставената информация е 
вярна“, защото по този начин се разширява 
предметът на регулиране поради недопусти-
мостта вземанията да се доказват/заявяват 
с декларация – декларацията е nudis verbis. 
Преди всичко следва да се посочи, че включ-
ването на посочената декларация от заяви-
теля не е доказване на правното основание 
за дължимост на съответното задължение, 
а начин за ангажиране на отговорността на 
заявителя, който има своето значение за раз-