Държавен вестник, бр. 10, 2023 г., стр. 6

СТР.  6	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  10
Не личи специфичен обществен интерес, 
стоящ зад нормата, изводима от чл. 240а, 
ал. 7 в частта „и когато не е собственост на 
дееца“, различен от обществения интерес от 
ограничаване на незаконния добив на под-
земни богатства. Не е отчетен и справедли-
вият баланс при нарушаване на позитивното 
задължение за предвиждане на достъп до 
съд за защита на правото на собственост и 
закрила срещу неправомерно упражняване 
на правомощието по отнемане на превоз-
ните или преносните средства. В хода на 
законодателния процес няма индикации за 
мотива, по силата на който съдът е лишен от 
правомощието да извърши преценка за всеки 
конкретен случай за спазване на принципа 
на пропорционалност при ограничаване на 
правото на собственост.
Както беше посочено по-горе в мотивите на 
Конституционния съд по к. д. № 10/2021 г., е 
изтъкнато и съображение относно въвеждането 
на непреки ограничения и препятствия за уп-
ражняването на определени видове търговски 
дейности или гражданския оборот най-общо, 
като отдаване по занятие под наем на превоз-
ни или преносни средства, и то е валидно и 
в настоящото конституционно производство. 
На собствениците на вещите необосновано 
се прехвърля публичноправното задължение 
на държавата за осъществяване на контрол и 
превенция на незаконния добив на подземни 
богатства върху държателите или ползвателите 
на превозните или преносните средства. 
Вносителят посочва като основание за 
противоконституционност и накърняването 
на правото на защита по чл. 56 и 122 от 
Конституцията. При изричната формулировка 
на атакуваната разпоредба не стои въпросът 
дали следва, или не собственикът да бъде 
конституиран като страна в процеса, защото 
изходът би бил един и същ – невъзможност 
да се противопоставят каквито и да било 
възражения за липса на връзка от страна 
на собственика с престъпното деяние. При 
това положение правото му на защита е не 
само накърнено, а практически напълно из-
ключено, което противоречи на разпоредбите 
на чл. 56 (право на защита, когато са дори 
само застрашени негови права или законни 
интереси) и чл. 122, ал. 1 от Конституцията.
Конституционният съд в постоянната си 
практика по различни по предмет дела се е 
произнасял по значимостта и съдържанието 
на гарантирането на правото на защита: 
В Решение № 6 от 18 юли 2019 г. по к. д. 
№ 6/2019 г. Конституционният съд приема, че 
„защитата чрез съда е най-пълното и най-ефек-
тивно средство за осъществяване на правото на 
защита по чл. 56 от Конституцията, съгласно 
който всеки гражданин има право на защита, 
когато са нарушени или застрашени негови 
права или законни интереси. Изключването 
на съдебната обжалваемост засяга пряко това 
основно конституционно право.“
В Решение № 6 от 15 юли 2013 г. по к. д. 
№ 5/2013 г. се изтъква, че конституционното 
право на защита „предполага задължение за 
държавата чрез законотворчеството и изпълне-
нието на законите да обезпечи ефективна въз-
можност на гражданите да защитят нарушените 
или застрашените си права по съдебен ред“. 
Видно от мотивите на Решение № 5 от 
12 май 2016 г. по к. д. № 2/2016 г., липсата на 
„съдържателен съдебен контрол прави невъз-
можно да се реализира правото на защита, 
което на свой ред е несъвместимо с чл. 56 от 
Конституцията“, а съдържателният съдебен 
контрол на свой ред предполага възможността 
за „индивидуална и диференцирана преценка“.
Ограничаването на възможността за всеки 
конкретен случай съд да извърши преценка за 
добросъвестността на третото лице собственик 
и пропорционалността на конфискацията на 
превозните или преносните средства огра-
ничава не само конституционното право на 
защита на собственика, а също така препят-
ства и механизмите за прякото приложение 
на чл. 5, ал. 4 от Конституцията по отношение 
на международните договори в областта на 
правата на човека, ратифицирани, обнарод-
вани и влезли в сила за Република България. 
Съгласно втория параграф на чл. 1 на Про-
токол 1 от Конвенцията за защита на правата 
на човека и основните свободи лишаването 
от притежания е допустимо, когато е „в ин-
терес на обществото и съгласно условията, 
предвидени в закона и в общите принципи на 
международното право“. Държавите се ползват 
с широка свобода на преценка по отношение 
на мерките и средствата за борбата с органи-
зираната престъпност. Същевременно това не 
ги освобождава от изискването за законност 
и за спазването на справедлив баланс между 
обществения интерес и индивидуалните пра-
ва. Нормата на чл. 240а, ал. 7 НК предвижда 
по-тежката от двете форми на намеса на 
държавата в правото на мирно ползване на 
притежанията – лишаване от притежания. 
Съгласно практиката на Европейския съд 
по правата на човека (ЕСПЧ) предвиждането 
на задължителна конфискация на средства, 
послужили за извършване на престъпление 
(instrumentum sceleris), принадлежащи на трети 
лица, без каквито и да е индикации за въз-
можна вина от страна на собственика и без 
възможност за оспорване на конфискацията 
или реалистична възможност за обезщетение, 
съставлява нарушение на чл. 1 на Протокол 1  
от Конвенцията за защита на правата на 
човека и основните свободи (B.K.M. Lojistik 
Tasimacilik Ticaret Limited Sirketi срещу Словения, 
Жалба № 42079/12, § 48 – 52). 
Европейският съд по правата на човека 
приема и в предходни свои решения, че 
липсата на достъп до съд за оспорване на 
намесата (Carbonara и Ventura срещу Италия, 
Жалба № 24638/94), респективно за закрила в