Държавен вестник, бр. 76, 2003 г., стр. 75

Б Р О Й  76
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  75
Съюза на стоматолозите в България за 2003 г.
(ДВ, бр. 29 от 2003 г.). Съобразно направеното
по-горе изложение относно приподписването на
НРД от министъра на здравеопазването, което
се явява абсолютна предпоставка за придава-
нето му на официален и нормативен характер,
се явява изпълнено изискването на разпоредба-
та на чл. 2, ал. 1 от Закона за нормативните
актове (ЗНА), а именно, че нормативен акт може
да издаде само орган, предвиден от Конститу-
цията, от закон или от указ. В случая това е
разпоредбата на чл. 54 ЗЗО, която разпоредба
конкретно посочва министъра на здравеопаз-
ването и определя предмета на неговите право-
мощия. От друга страна, разпоредбите на чл. 7,
ал. 1 и на чл. 12 ЗНА, които също предпоставят
характера и съдържанието му на нормативен
акт, му придават и друга функция по прилагане
на законови норми. В самия НРД за 2003 г., в §
13 е записано, че той се сключва на основание
чл. 55, ал. 1 ЗЗО. Тук се установява и един спе-
цифичен момент при прилагането на същия,
който се изразява в това, че неговите норми са
във функционална обусловеност с норми, кои-
то се съдържат в различни нормативни актове,
с еднаква степен на равност, т. е. в различни по
наименованието си закони, които регулират
обществените отношения по повод опазване
здравето на българските граждани (Закона за
народното здраве), по повод здравното осигу-
ряване на същите (Закона за здравното осигу-
ряване), по повод устройството и дейността на
лечебните заведения в Република България (За-
кона за лечебните заведения), и те имат една
обща цел—реализиране на конституционното
право на българските граждани на здравно оси-
гуряване, на достъпна медицинска помощ, на
безплатно ползване на медицинско обслужва-
не при условия и по ред, определени със закон.
По възражението за липса на административна
правосубектност на органа, който е издал об-
жалвания сега акт във връзка с чл. 92, ал. 2 от
Закона за съдебната власт (ЗСВ) и чл. 5 ЗВАС,
които пък разпоредби определят актове на кои
органи подлежат на обжалване пред Върхов-
ния административен съд на Република Бълга-
рия, т. е. неговата инстанционна компетентност,
така както е формулирана в първата посочена
разпоредба и конкретизирана във втората по-
сочена разпоредба, следва да бъде преценена
във връзка с установената негова компетент-
ност и по чл. 23 ЗВАС да се произнася по зако-
носъобразността и на нормативни администра-
тивни актове, в изпълнение на конституцион-
ното му задължение да осъществява върховен
съдебен административен правораздавателен
контрол, доколкото не е налице законово огра-
ничение за това. Както вече беше посочено,
чл. 54 ЗЗО определя предмета на правомощия-
та на посочения в нея орган, включително и
тези по преценка за законосъобразността на
НРД при осъществяване на акта по приподпис-
ването, което е вече конкретно определено чрез
нормата на чл. 2, ал. 3, т. 1 НРД за 2003 г. Тези
две изисквания за делегирана нормативна
компетентност, която има подзаконово съдър-
жание и предназначение, предпоставят и ос-
порваната подсъдност на Върховния админис-
тративен съд, още повече че тя не е изключена
по силата на закон. Следва да се отбележи, че
НРД има и характеристиката на администра-
тивен нормативен акт, понеже неговите съз-
датели имат и административна правосубект-
ност и една от проявните є форми е по повод
изпълнение на възложените им със закон
(чл. 54, ал. 1 ЗЗО и чл. 5, т. 2 ЗСОЛС) функции
по изработването и подписването на същия за
всяка отделна година. Сега обсъжданият акт е
с неограничен кръг адресати, поради което
правен интерес от обжалването му имат всич-
ки физически и юридически лица, които счи-
тат, че противоречи на норми от по-висок ранг,
без да е необходимо да се доказва наличието
на пряк и непосредствен личен интерес. Въз-
ражението, че е изпуснат срокът за обжалва-
не, е неоснователно, понеже определеният срок
в разпоредбата на чл. 13, ал. 2 ЗВАС се отнася
за индивидуалните и общите административ-
ни актове, а съгласно ал. 1 от същата разпо-
редба подаването на жалба срещу нормативен
акт е без ограничение във времето. В това
производство е налице такова обжалване.
Разгледана по същество, жалбата е частич-
но основателна.
Първата обжалвана като незаконосъобраз-
на разпоредба е тази на чл. 22, ал. 5 от Нацио-
налния рамков договор за 2003 г., като тя опре-
деля, че наето лице може да бъде и юридическо
лице, което е работодател на лекари, стомато-
лози и други медицински специалисти по ал. 1,
т. 1—3 от нея. Тази разпоредба се съдържа в
чл. 22 НРД за 2003 г., който от своя страна чрез
ал. 1 дава възможност изпълнителите на меди-
цинска или стоматологична помощ съобразно
нуждите и обема на извършваната лечебна дей-
ност да могат да наемат персонал със съответ-
но образование и квалификация, като същият е
конкретизиран в т. 1—3 от него. Това са лека-
рите, стоматолозите, фармацевтите, медицин-
ските и немедицинските специалисти и други
лица, извършващи административни и помощ-
ни действия. Общото между тези категории
физически лица е осъществяваната от тях ме-
дицинска дейност и притежаваната правоспо-
собност, а разликата е направена с оглед изис-
кването за образователно-квалификационна
степен “магистър” или “доктор” по отношение
на лекари, стоматолози и фармацевти и изиск-
ване на степен “бакалавър” по отношение на
другите медицински и немедицински специа-
листи. В разпоредбите на следващите алинеи са
уредени известни ограничения по отношение
на лекари и стоматолози без придобита специ-
алност и лицата, осъществяващи немедицин-