Държавен вестник, бр. 66, 2024 г., стр. 20

СТР.  20	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  66
нието на държавна служба от регистрираните 
за кандидати в изборите за нов парламент 
народни представители, за легитимността на 
решенията, които продължаващото да действа 
по време на насрочени избори Народно събра­
ние може да вземе, предвид невъзможността 
на регистрираните кандидати да участват в 
тези заседания на парламента, както и за по-
благоприятното правно положение, в което са 
поставени народните представители, канди­
датстващи за нов мандат.
Отмяната на израза „или след изтичане“ в 
ал. 1 на чл. 64, също с § 2 ЗИД на Конститу­
цията, се основава на логиката на обсъдените 
по-горе промени, поради което и тяхната 
правна съдба е същата.
В контекста на посоченото съдиите под­
чертават, че отнасянето на началото на ман­
дата на Народното събрание към по-късен 
момент от произвеждането на изборите, 
какъвто е смисълът на въведената с § 2 ЗИД 
на Конституцията ал. 4 в чл. 64 от Основния 
закон, представлява съществено отклонение 
от принципа на народен суверенитет и руши 
фундамента на установения конституционен 
ред в държавата. Народният суверенитет не 
действа независимо от останалите основни 
начала, прокламирани в глава първа от Кон­
ституцията. Той формира заедно с тях единен 
комплекс. В своето единство и взаимодейст­
вие народният суверенитет, разделението на 
властите, правовата държава, политическият 
плурализъм, наред с други базисни ценности 
и принципи, са градивни елементи и про­
явление на конституционната идентичност. 
Прогласени от създателите на Конституцията 
от 1991 г. за основни начала на изграждането 
и развитието на Република България като 
демократична правова държава (тяхното сис­
тематично място е в глава първа от Основния 
закон – „Основни начала“), тези принципи се 
ползват със засилена конституционна защита 
и конституционни промени, които ги засягат, 
не могат да бъдат извършени освен от Велико 
Народно събрание (Тълкувателно решение № 3 
от 2003 г. по к.д. № 22/2002 г.). Освен то­ва­ 
създателите на Конституцията са възприе­ли
парламентарната форма на управление в 
нейния рационализиран вид, който обуславя 
обвързаност между народното представи­
телство в лицето на Народното събрание и 
изпълнителната власт в лицето на Минис­
терския съвет. Засягайки мандата на всеки 
новоизбран общонационален представителен 
орган, пренебрегвайки принципа на народен 
суверенитет, като съдържателно ограничение 
на Народното събрание, когато действа на 
основание чл. 153 от Конституцията, проме­
ните в чл. 64 от Основния закон са промени 
в определените от учредителната власт орга­
низация и статус на основен конституционен 
орган. Такива промени се отнасят пряко към 
управлението на държавата и е недопустимо 
да бъдат извършвани от Народното събрание, 
защото попадат в обхвата на чл. 158, т. 3 от 
Конституцията.
Въз основа на изложените съображения 
съдиите считат, че конституционните про­
мени в чл. 64, ал. 2, 3 и създадената нова 
ал. 4, въведени с § 2 ЗИД на Конституцията, 
излизат извън пределите на компетентност 
на Народното събрание за изменение и до­
пълнение на Конституцията. 
Поради изложеното съдиите намират, че 
промените в чл. 64, ал. 2, 3 и 4, както са въ­
ведени с § 2 ЗИД на Конституцията, следва 
да бъдат обявени за противоконституционни 
като невалидни.
Б. Според съдиите Константин Пенчев, 
Филип Димитров, Надежда Джелепова, Кра­
симир Влахов, Борислав Белазелков и Десис­
лава Атанасова исканията не са основателни.
Тези разпоредби въвеждат непрекъсваемост 
на дейността на парламента, като се пред­
вижда, че старият престава да съществува 
едва с полагането на клетва от новоизбраните 
народни представители. Според съдиите това 
разрешение напълно съответства на принципа, 
прогласен в чл. 1, ал. 1 от Конституцията, 
според който България е република с парла­
ментарно управление. Нещо повече – тази идея 
е проведена и в чл. 99, ал. 7 от Конституцията 
преди нейното изменение относно хипотеза­
та, в която президентът назначава служебно 
правителство през последните три месеца 
от своя мандат, и следователно се вписва в 
общия дух на първоначалната конституцион­
на уредба. По този начин конституционният 
законодател е взел мерки срещу възможно 
нарушаване на замисъла на Конституцията, 
по силата на който президентът не следва 
да има възможност да разширява обсега 
или времетраенето на своите правомощия, 
дадени му с ясната цел да улеснят в един 
кратък отрязък от време възстановяването 
на парламентарното управление. В случая 
делегираният носител на учредителна власт е 
преценил, че тези изменения биха гарантирали 
по-точното изпълнение на конституционния 
замисъл, което всъщност би трябвало да бъде 
и основният мотив за всяко предприето от 
него конституционно изменение. Правото на 
такава преценка не може да бъде отнето на 
законодателя поради нейната (хипотетична) 
нецелесъобразност, която при това няма отно­
шение към преценката за конституционност. 
Предприетото изменение не противоречи на 
вложената в Основния закон логика на функ­
ционирането на представителното учреждение. 
Несъстоятелно е да се поддържа, че по този 
начин се създават две едновременно същест­