Държавен вестник, бр. 81, 2021 г., стр. 37

БРОЙ  81	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  37  
с което да се отменят оспорените разпоредби 
от Националната програма, а при преценка, 
че са допуснати съществени нарушения на 
съдо­производствените правила, делото да се 
върне за ново разглеждане от друг състав. 
Претендират присъждане на разноски.
Ответникът по касационната жалба – ми­
нистърът на труда и социалната политика, чрез 
пълномощника си, представя писмен отговор, 
в който поддържа, че обжалваното решение е 
правилно и не са налице касационни основания 
за отмяната му.
Прокурорът от Върховната административна 
прокуратура дава мотивирано заключение за 
неоснователност на касационната жалба.
Върховният административен съд, петчле­
нен състав на Втора колегия, намира, че 
касационната жалба е процесуално допустима 
като подадена в законния срок и от надлежна 
страна. За да се произнесе по съществото є, 
приема следното: 
Касационните жалбоподатели са оспорили 
пред Върховния административен съд разпо­
редби от Националната програма за достъпна 
жилищна среда и лична мобилност, утвърдена 
със заповед на министъра на труда и социалната 
политика, с доводи, че атакуваните текстове 
от Националната програма не са обвързани с 
конкретни факти и изследвания, поради което 
са произволни, лишени от основание и водят 
до увреждане правата и законните интереси 
на хората с увреждания, както и че създават 
условия за пряка и непряка дискриминация 
на определени групи хора с увреждания, които 
имат право да се ползват от нея.
Върховният административен съд, тричле­
нен състав на шесто отделение, е приел, че 
обжалваната Национална програма за достъпна 
жилищна среда и лична мобилност по чл. 56, 
ал. 1 ЗХУ е нормативен административен акт 
по смисъла на чл. 75 АПК и е разгледал ос­
порването є по реда на чл. 185 и сл. от АПК.
Съдът е приел, че разпоредбите на чл. 1, 
ал. 3 и 4 от Програмата изцяло съответстват 
на чл. 48, ал. 4 от Правилника за прилагане 
на ЗХУ.
Съгласно чл. 1, ал. 3 изпълнението на Про­
грамата се осъществява на проектен принцип, 
а ал. 4 предвижда, че Програмата се реализира 
ежегодно със средства от държавния бюджет 
в рамките на одобрените бюджетни средства 
за съответната година.
В чл. 48, ал. 4 ППЗХУ е предвидено, че 
изпълнението на Националната програма за 
достъпна жилищна среда и лична мобилност 
се осъществява на проектен принцип в рам­
ките на одобрените бюджетни средства за 
съответната година.
Съдът е отхвърлил като неоснователни 
възраженията на оспорващите, че средствата 
за Прог­рамата се отпускат веднъж годишно, 
т.к. общият размер на средствата се определя 
с приемането на бюджета, но разходването на 
средствата става след одобряване на проект­
ното предложение на съответните кандидати. 
Одобряването на проектните предложения 
се извършва в рамките на установената в 
нормативната уредба процедура по време на 
бюджетната година, през която трябва да се 
усвоят предвидените средства за реализиране 
на целите на Програмата. Съдът е посочил, че 
доводите на оспорващите, че Програмата не е 
достъпна в рамките на цялата календарна го­
дина, са необосновани, както и че не е налице 
противоречие на разпоредбата на чл. 1, ал. 3 
и 4 от Националната програма с чл. 9 КПХУ. 
Съдът е приел, че разпоредбата на чл. 9 КПХУ 
дава общи насоки на държавите, страни по 
нея, за предприемане на мерки за осигурява­
не на равен достъп до физическата среда на 
живеене на хората с увреждания, а не съдържа 
конкретни указания на какъв принцип и колко 
пъти годишно да се отпускат средства за оси­
гуряване на равен достъп на лицата до средата 
за живеене и прилежащите им пространства.
Съдът е приел за неоснователно оспорва­
нето на предвиденото в текста на чл. 3, ал. 1, 
т. 2 от Програмата реализиране на Компонент 
2 – „Лична мобилност“, чрез осигуряване на 
възможност за приспособяване на лично мо­
торно превозно средство (МПС), необходимо 
за осигуряване на лична мобилност на човек 
с трайно увреждане, като дискриминационно, 
т.к. се изключват хора, придобили МПС в усло­
вията на лизинг, както и тези, които не желаят 
да управляват лични МПС, но се нуждаят от 
преустройство на автомобила си, за да бъдат 
превозвани от други лица. Посочил е, че са 
покрити всички възможни хипотези, в които 
хора с увреждания могат да се нуждаят от 
преустройство на МПС. Подчертал е, че раз­
поредбата на чл. 3, ал. 1, т. 2 от Националната 
програма възпроизвежда буквално текста на 
чл. 48, ал. 1, т. 2 ППЗХУ и не противоречи 
и на Закона за хората с увреждания, който в 
чл. 58, т. 2 изрично предвижда, че съответният 
орган създава условия за достъп на хората с 
увреждания до транспортни услуги, като раз­
работва нормативни актове за внедряване на 
технически приспособления за адаптиране на 
автомобилите, които са управлявани от хора 
с увреждания, с цел компенсиране на техните 
дефицити. Предвидената възможност в разпо­
редбите е насочена към внедряване на приспо­
собления, позволяващи на лицата с увреждане 
сами да управляват МПС, а не за съоръжения, 
монтирани в автомобили, управлявани от дру­
ги лица, които превозват хора с увреждания. 
Програмата не е единственият, съществуващ 
в законодателството механизъм, чрез който 
се осигурява възможност за превоз на лица 
с трайни увреждания, като с Компонент 2 се 
създава допълнителна възможност за лицата, 
притежаващи и управляващи собствено МПС, 
да преустроят същото и да повишат собствената 
си мобилност, без да зависят от услугите на 
подпомагащи ги други лица. Съдът е намерил 
за неотносими оплакванията, изложени в жал­
бата, че е налице ограничение спрямо хората, 
страни по договор за лизинг на МПС, които 
не могат да кандидатстват за финансиране 
по Компонент 2 от Програмата, изхождайки 
от правната същност на договора за лизинг.