Държавен вестник, бр. 33, 2005 г., стр. 5

Б Р О Й  33
Д Ъ Р Ж А В Е Н   В Е С Т Н И К
С Т Р .  5
противоконституционността на съответните
разпоредби от Закона за съдебната власт е
неоснователно.
Конституционният съд обсъди доводите и
съображенията, развити в искането и в предс-
тавените становища на заинтересованите стра-
ни, и прие следното:
I
По искането за тълкуване на чл. 150, ал. 1
от Конституцията
Според чл. 150, ал. 1 от Конституцията пра-
во да сезират Конституционния съд имат най-
малко една пета от народните представители,
президентът, Министерският съвет, ВКС, ВАС
и главният прокурор. Дадено е право и на об-
щинските съвети да се отнасят към Конститу-
ционния съд за решаване спорове за компетен-
тност между органите на местно самоуправле-
ние и централните изпълнителни органи
(чл. 149, ал. 1, т. 3 от Конституцията).
Заедно с това чл. 150, ал. 2 от Конституция-
та установява, че когато ВКС и ВАС установят
несъответствие между закони и Конституция-
та, те спират производството по делото и вна-
сят въпроса в Конституционния съд.
При решаване дали ВКС и ВАС са оправо-
мощени да се отнасят към Конституционния
съд като единни органи в пълния си пленарен
съдийски състав, или това право имат самос-
тоятелно и техните подразделения (общи съб-
рания на колегиите им и отделните състави)
следва да се обсъди чл. 150, ал. 2 от Конститу-
цията. Според текста, когато установят несъ-
ответствие между закона и Конституцията,
ВКС или ВАС спират производството по дело-
то и внасят въпроса в Конституционния съд.
Съгласно правилата на процесуалните кодек-
си разглеждането на конкретно дело и спира-
не на неговия ход може да направи само отде-
лен съдебен състав. Оттук следва, че не друг, а
само състав на съда е оторизиран да се обърне
към Конституционния съд, когато при раз-
глеждане на конкретно дело констатира несъ-
ответствие на закона с Конституцията. Нито
пленумите на ВКС и на ВАС, нито общите
събрания на техните колегии могат да спрат
производството по дела, които са пред отдел-
ните състави на върховните съдилища. Плену-
мът и общите събрания на колегиите нямат
практическа възможност да установят несъ-
ответствие между закона и Конституцията,
което да е по повод разглеждано от тях конк-
ретно дело. Логическият извод е, че правото
да се сезира Конституционният съд по реда на
чл. 150, ал. 2 от Конституцията и да се спре
разглежданото дело имат отделните състави,
които разглеждат делото, при което са конста-
тирали несъответствие между закон и Консти-
ното събрание, Министерския съвет, министъ-
ра на правосъдието, Върховния касационен съд
и Върховния административен съд.
Искането на главния прокурор за установя-
ване противоконституционността на чл. 84,
ал. 1, т. 2, предл. второ и на чл. 95, т. 3, предл.
второ от ЗСВ се предпоставя от становището на
Конституционния съд по тълкуването на чл. 150,
ал. 1 от Конституцията кой е легитимиран да
сезира Конституционния съд—дали това са ВКС
и ВАС като органи в пълния им състав, или
освен пленумите им са оправомощени и общи-
те събрания на техните колегии.
Главният прокурор застъпва, че разпоред-
бата на чл. 150, ал. 1 от Конституцията не ов-
ластява общите събрания на колегиите на ВКС
и ВАС да сезират Конституционния съд. Спо-
ред него “само ВКС и ВАС в тяхната цялост,
т. е. като пленарни състави, са овластени да
отправят искания пред Конституционния съд”.
Той смята, че даването право за това и на об-
щите събрания на техните колегии би създа-
ло “юридическа безизходица”, ако общо съб-
рание на една колегия сезира Конституцион-
ния съд, а общо събрание на друга колегия
оттегли искането или ако общи събрания на
различни колегии направят искания за вза-
имноизключващи се тълкувания. Възмож-
ността отделни състави на ВКС и ВАС да се
обърнат към Конституционния съд било изк-
лючение за случаите, когато те разглеждат
конкретни дела в хипотезата на чл. 150, ал. 2
от Конституцията. Искането излага, че коле-
гиите на ВКС и ВАС са техни функционални
подразделения, но не съставляват самите вър-
ховни съдилища. Сочи се практиката на Кон-
ституционния съд, която приема като допус-
тими за разглеждане искания, направени от
общото събрание на колегиите на ВКС и ВАС,
но се отбелязва, че определенията на съда не
създават пресъдено нещо.
По изложените съображения се поддържа и
че разпоредбите на чл. 84, ал. 1, т. 2, предл. вто-
ро и чл. 95, т. 3, предл. второ от Закона за съдеб-
ната власт са в противоречие с чл. 150, ал. 1 от
Конституцията.
Съобразно дадената им от Конституцион-
ния съд възможност от конституираните като
заинтересовани страни становища са предста-
вили Министерският съвет и министърът на
правосъдието. Върховният касационен съд е
изразил своето разбиране в становището, кое-
то е представил по к.д. № 11/2004 г. Според тези
заинтересовани страни легитимирани да сези-
рат Конституционния съд по чл. 150, ал. 1 от
Конституцията са както пленумите на ВКС и
ВАС, така и общите събрания на техните коле-
гии, поради което искането за установяване