Държавен вестник, бр. 42, 2020 г., стр. 7

БРОЙ  42	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
че обявеният за противоконституционен акт 
престава да регулира обществени отношения 
(Решение № 22 от 1995 г. по к. д. № 25/1995 г.). 
Оттам и правната последица от решение на 
Конституционния съд с действие „ex nunc“ 
е, че се премахва занапред регулативният 
потенциал на противоконституционния акт. 
В тълкуваната разпоредба се използва 
общата формулировка „актът, обявен за 
противоконституционен“, без да е предвиде­
на друга възможност за темпоралния ефект 
на решенията за противоконституционност, 
който да държи сметка за различната правна 
природа на актовете, предмет на контрол по 
реда на чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията. 
Езиковото тълкуване на чл. 151, ал. 2, изр. 
трето от Конституцията обаче е само необ­
ходима начална стъпка. 
Демократичната си легитимност на орган 
на държавна власт Конституционният съд 
черпи от гарантирането на върховенството на 
Конституцията. Това е основата на неговата 
компетентност да установява противоконсти­
туционност на законите, другите актове на 
Народното събрание и актовете на президента 
(чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията). 
В рамките на това правомощие върховен­
ството на Конституцията се брани посредством 
правните последици на решенията, обявяващи 
за противоконституционни актовете, предмет 
на контрол за конституционност. Следова­
телно темпоралният ефект от решенията на 
Конституционния съд трябва да се проявява 
по начин, който осигурява ефективен и ре­
зултатен контрол за конституционност. 
Правната последица от решенията на Кон­
ституционния съд с действие „ex nunc“ може 
да се осъществи пълноценно спрямо обявени 
за противоконституционни нормативни правни 
актове, които произвеждат нееднократно и 
продължаващо във времето предвидените в 
тях правни последици. Правните последици 
от ненормативните правни актове се по­
раждат веднъж в правния мир към момент, 
който предшества във времето влизането в 
сила на решението на Конституционния съд, 
обявяващо тяхната противоконституционност. 
Тъй като те са вече породени, решението на 
Конституционния съд не може да въздейства 
върху тези актове по начина, предвиден в раз­
поредбата на чл. 151, ал. 2, изр. трето – като 
прегради занапред регулативното им действие. 
Ето защо при контрола за конституционност 
на ненормативни правни актове върховенство­
то на Конституцията може да се гарантира, 
ако обявената противоконституционност има 
действие от момента на тяхното приемане или 
издаване. Противното разбиране би означа­
вало, че в разглежданата хипотеза решенията 
на Конституционния съд не пораждат реално 
правни последици, което би подкопало вър­
ховенството на Конституцията. 
Допълнителни доводи в подкрепа на извода, 
че разпоредбата на чл. 151, ал. 2, изр. трето от 
Конституцията не е предназначена да уреди 
правния ефект от решенията на Конституци­
онния съд в хипотезата, когато се обявява за 
противоконституционен ненормативен правен 
акт, могат да бъдат приведени от нейното ис­
торическо тълкуване. Видно от протоколите 
на Комисията по изработване на проект за 
Конституция (заседание от 25 юни 1991 г.) и 
Стенографските дневници от заседанията на 
Великото народно събрание (25 юни 1991 г.), 
под „прилагане на акта, обявен за противокон­
ституционен“, конституционният законодател 
има предвид поначало нормативен правен акт 
като източник, съдържащ правила за пове­
дение, разчетени за многократно прилагане, 
т. е. такъв, чиито последици не се изчерпват 
с еднократно прилагане.
Направеният извод се потвърждава и при 
съвместния прочит на чл. 151, ал. 2, изречение 
трето във връзка с ал. 3, която постановява, 
че частта от закона, която не е обявена за 
противоконституционна, запазва действието 
си. Този текст урежда темпоралния ефект 
на решението на Конституционния съд по 
начин, който предполага актът, обявен за 
противоконституционен, да е с нормативен 
характер. Решението на Конституционния 
съд за противоконституционност не може да 
произведе реално ефекта, предвиден в ал. 2 и 3
на чл. 151, по отношение на ненормативен 
правен акт, който е произвел с еднократното 
му прилагане предвидените в него правни 
последици.
Предназначението на контрола за кон­
ституционност, институционализиран в про­
изводството пред Конституционния съд, да 
гарантира върховенството на Конституцията 
може да се постигне само ако обявените за 
противоконституционни ненормативни правни 
актове, чиито правни последици са настъпили, 
са невалидни от момента на приемането или 
издаването им.
Изведеното по тълкувателен път положение, 
според което разпоредбата на чл. 151, ал. 2, 
изр. трето от Конституцията не регламен­
тира темпоралния ефект от решенията на 
Конституционния съд в хипотезата, когато се 
обявява за противоконституционен ненорма­
тивен правен акт, не представлява пропуск на 
конституционния законодател, а е проявление 
на богатата битност на принципа на правовата 
държава (чл. 4, ал. 1 от Конституцията). При 
контрола за конституционност на нормативни 
правни актове на разположение на консти­
туционния законодател са две възможности 
за гарантиране на върховенството на Кон­
ституцията като фундамент на изграждането 
и функционирането на правовата държава. 
Едната възможност е решението на Консти­
туционния съд да действа „ex tunc“, при което