Държавен вестник, бр. 31, 2019 г., стр. 41

БРОЙ  31	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  41  
за социалната услуга по чл. 2, ал. 1, т. 13 от 
Тарифата и при съобразяване на мотивите 
на издателя на акта, изложени в доклада и 
финансовата обосновка, настоящият съдебен 
състав приема, че така определеният съобразно 
предприетия от издателя диференциран подход 
е законосъобразен.
При съобразяване с наведените от жалбо­
подателката доводи за незаконосъобразност 
на Тарифата съдът е длъжен да извърши 
проверка на всички останали разпоредби, 
тъй като с тях законодателят е определил и 
кръга на лицата, които да заплащат такси, 
основанията за освобождаване от заплащането 
на такси за социалните услуги, финансирани 
от държавния бюджет, редът за събирането 
им, а така също е дал легални дефиниции по 
смисъла на Тарифата.
С разпоредбите на чл. 2, ал. 2 – 5 и чл. 3 
от Тарифата са определени групи лица, които 
при изпълнение на предвидените в Тарифата
изисквания заплащат такси, различни от 
определените в чл. 2 размери за социалните 
услуги, въведена е различна основа за запла­
щане на таксата от определени групи лица, 
а именно не в % от дохода на лицата, а % от 
действителните месечни разходи. В допълни­
телните разпоредби на Тарифата – § 1 и § 1а, 
са дадени легални дефиниции на „доход“ и 
„действителни месечни разходи“, които са 
вложени по смисъла на Тарифата.
Тарифата определя размера на таксите за 
социални услуги, финансирани от държавния 
бюджет, по силата на законовата делегация на 
чл. 17, ал. 2 ЗСП. Действително ползването 
на предвидените в ППЗСП видове социални 
услуги е по волята на лицето, което предполага 
налични възможности за самоиздръжка. Ако 
не достигат такива възможности, в одобрена­
та Тарифа са предвидени групи изключения. 
Тъй като Тарифата е приета по силата на 
законова делегация, съдебната проверка се 
ограничава единствено до това, доколко този 
текст от закона може да се яви норма, деле­
гираща компетентност на МС чрез тарифа да 
определи категорията лица, които да запла­
щат такса за ползване на социални услуги, 
финансирани от държавния бюджет, реда за 
събирането им, нормативно въведените с акта 
изключения и дефинициите, използвани по 
смисъла на Тарифата. 
Извън изключителните законотворчески 
правомощия на Народното събрание Консти­
туцията на Република България овластява и 
органи на изпълнителната власт с подзаконова 
нормотворческа компетентност. Конституцията 
на Република България или законът определят 
вида на нормативните актове, които всеки от 
органите с нормотворческа компетентност има 
право да приема. Оспорената Тарифа е одобре­
на по силата на законова делегация – чл. 17, 
ал. 2 от Закона за социално подпомагане. Тази 
норма делегира компетентност на Министер­
ския съвет да определи размера на таксите по 
чл. 17, ал. 1 от закона. Законовата делегация 
предоставя компетентност на Министерския 
съвет само да определи таксите за социални 
услуги, финансирани от държавния бюджет. 
Законовата делегация означава, че в определени 
случаи законът предоставя на конкретен орган 
приемането на подзаконов нормативен акт по 
определена материя. Важно е да се отбележи, 
че законовата делегация не създава нормо­-
творческа компетентност, а само конкретизи­
ра, възлага за точно определен случай на вече 
овластен от Конституцията или от закон орган 
издаването на подзаконов акт от делегирания 
му вид, какъвто той има право да издава. 
Безспорно в случая Министерският съвет 
притежава нормотворческа компетентност по 
силата на Конституцията. Спорното в случая е 
дали делегиращата законова норма овластява с 
нормотворческа компетентност Министерския 
съвет освен да определи таксите за социалните 
услуги, финансирани от държавния бюджет, да 
определи и кръга на лицата, които да заплащат 
такси, видовете изключения и условията за 
освобождаване, както и да въвежда легални 
дефиниции по приложението на подзаконовия 
нормативен акт. 
Според съдебния състав императивният 
характер на нормите, които делегират нор­
мотворческа компетентност и невъзможността 
същите да бъдат подлагани на разширително 
тълкуване, налага извод, че с чл. 1, пр. второ 
и трето, чл. 2, ал. 2 – 5, чл. 3, чл. 4, § 1 и § 1а 
от Тарифата Министерският съвет е излязъл 
извън обхвата на нормотворческата си компе­
тентност, делегирана му с чл. 17, ал. 2 ЗСП. 
В случая липсва законова делегация по отно­
шение на Министерския съвет да определи с 
оспорената Тарифа лицата, които да заплащат 
такси, реда за събирането им, основанията за 
освобождаване от такси, както и да въвежда 
легални дефиниции във връзка с предмета на 
законовата делегация за първи път. 
Предвид изложеното съдът приема, че раз­
поредбите на чл. 1, пр. второ и трето, чл. 2, 
ал. 2 – 5, чл. 3, чл. 4, § 1 и § 1а от Тарифата 
за таксите за социалните услуги, финансира­
ни от държавния бюджет, утвърдена с ПМС 
№ 91 от 2003 г., са нищожни поради липса на 
законово делегирана компетентност на изда­
теля. Съгласно Решение № 10 от 26.06.2003 г. 
по к.д. № 12 от 2003 г. на Конституционния 
съд на Република България таксите, които 
се заплащат срещу определена услуга, са 
държавни и общински вземания. Съгласно 
чл. 60, ал. 1 от Конституцията те само се ус­
тановяват със закон. Това означава, че законът 
въвежда таксата. Законът посочва за какво, 
за какви действия и услуги и на кого следва 
да се плаща. Недопустимо е законодателят