Държавен вестник, бр. 67, 2024 г., стр. 174

СТР.  174	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
БРОЙ  67
на формиране на държавната наказателна 
политика. В Решение № 5 от 2009 г. по к.д. 
№ 6/2009 г. КС е приел, че „задача на Консти­
туционния съд е да установи дали соченото в 
искането противоречие е налице и ако „да“, 
дали по характер и степен е конституционно 
нетърпимо“. Липсват основания да се счита, че 
така, както е предвиден, редът за разследване 
на главния прокурор не позволява пълноценна 
реализация на материалните и процесуалните 
права на обвиненото/подсъдимото лице, нито 
че му предоставя права и задължения в обем, 
различен от предоставените по общия ред. 
Преценката дали легитимната цел да се оси­
гури реализиране на наказателна отговорност 
по отношение на главния прокурор изисква 
наличието на специален ред, или не, принад­
лежи на законодателя. 
По изложените съображения оспорените 
разпоредби на чл. 411а – 411и НПК не про­
тиворечат на чл. 4, ал. 1, чл. 6, ал. 2, чл. 8, 
чл. 117, ал. 2, чл. 121, ал. 1 и чл. 127, т. 3 от 
Конституцията, поради което искането за 
обявяването им за противоконституционни 
следва да бъде отхвърлено.
VI. По отношение на съдебния контрол върху 
отказа на прокурора да се образува досъдебно 
производство – чл. 213, ал. 4 – 6 НПК
В искането си главният прокурор твърди, 
че разпоредбите на чл. 213, ал. 4 – 6 НПК 
противоречат на чл. 4, ал. 1; чл. 6, ал. 2; 
чл. 119, ал. 1; чл. 121, ал. 1 и чл. 127, т. 3 от 
Конституцията. Според него въвеждането на 
съдебен контрол върху отказа на прокурора да 
се образува досъдебно производство накърнява 
конституционната функция на съда да бъде 
независим арбитър (чл. 119, ал. 1 от Конститу­
цията), като осигури условия за равенство на 
страните и състезателност в съдебния процес 
(чл. 121, ал. 1 от Конституцията). Изложено 
е, че съгласно чл. 127, т. 3 от Основния закон 
прокурорът разполага с „обвинителен моно­
пол“, който „предполага правото му суверенно 
и независимо да реши дали да образува или 
да откаже започване на разследване“, като 
„въвеждането на съдебен контрол представля­
ва недопустимо накърняване на това негово 
правомощие и на възможността му да вземе 
решението си по вътрешно убеждение“. Според 
главния прокурор с оспорваните разпоредби 
законодателят „размива“ конституционно 
установената граница между правомощията 
на два от органите на съдебната власт, като 
позволява на съда „да навлезе във функции, 
дадени по Конституцията единствено на про­
курора“. Това законодателно решение проти­
воречи и на принципа на правовата държава, 
прогласен в чл. 4, ал. 1 от Конституцията, тъй 
като в съответствие с него е „недопустимо 
един държавен орган да изземва правомощия, 
включени в Конституцията в компетентността 
на друг държавен орган“. 
Главният прокурор твърди още, че въвеж­
дането на съдебен контрол по отношение на 
определени категории постановления за отказ 
на прокурора (отнасящи се само за тежки 
и други конкретно посочени престъпления) 
нарушава равенството на гражданите пред 
закона като основен конституционен принцип, 
прогласен в чл. 6, ал. 2 от Конституцията. 
Като аргумент в подкрепа на твърдението си 
вносителят посочва, че въвеждането на две 
различни процедури за защита правата на 
лицата по чл. 213, ал. 1 НПК според вида на 
престъплението „създава неравенство пред 
закона“ и поставя в различно положение по­
страдалите от престъпления граждани. 
Становищата и правните мнения по въпроса 
за съответствието с Конституцията на чл. 213, 
ал. 4 – 6 НПК могат да бъдат обобщени по 
следния начин:
Националната следствена служба и Бъл­
гарската съдийска асоциация подкрепят мо­
тивите на искането и считат възможността за 
съдебен контрол върху отказа на прокурора 
от образуване на досъдебно производство за 
противоконституционна. Аргументите, пред­
ставени в подкрепа на тази теза, изхождат 
от разбирането, че оспорените разпоредби 
водят до наличие на недопустимо смесване 
на конституционните функции на органите на 
съдебната власт – съд и прокуратура, тъй като 
изискват от съда да преценява наличието или 
липсата на достатъчно данни за извършено 
престъпление извън процеса, навлизайки в 
конституционните функции на прокурора, което 
е в противоречие с обвинителния монопол на 
прокуратурата. 
Президентът, Министерският съвет, ми­
нистърът на правосъдието, Върховният адми­
нистративен съд, Висшият адвокатски съвет, 
Съюзът на юристите в България, Асоциацията 
на прокурорите в България, Българската асо­
циация за европейско право, Фондация „Анти­
корупционен фонд“ и проф. д.ю.н. Васил Мръ­
чков са на мнение, че разпоредбите на чл. 213, 
ал. 4 – 6 НПК не са противоконституционни. 
Те приемат възможността за съдебен контрол 
като необходимо условие за законосъобразно 
образуване и провеждане на досъдебното 
производство в съответствие с предвидените 
по закон фактически и процесуални предпос­
тавки за това. Оспорваната разпоредба е израз 
на идеята на законодателя да намери точния 
баланс между правата на гражданите, включи­
телно конституционното им право на защита, 
и функциите и правомощията на обвинението 
и съда в съответствие с изискванията на Кон­
ституцията, без същевременно да се създават 
условия за неравно третиране между постра­
дали или ощетени по определени състави на 
престъпления. Доколкото съдебният контрол по 
смисъла на оспорваната разпоредба се отнася 
само до точното прилагане на закона, то той 
не е годен да засегне вътрешното убеждение