Държавен вестник, бр. 50, 2014 г., стр. 7

БРОЙ  50	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
посегателства върху държавната собственост 
и да се предотврати допускането им занапред 
(вж. Решение на КС № 1 от 2005 г.).
Наложеният мораториум е обвързан от 
провеждането на проверка за „изясняване на 
собствеността“, предложена от парламента на 
съответните органи и ведомства, които упраж-
няват собственически правомощия от името 
на държавата. Ограничението на неговото 
времетраене обаче е само привидно, защото 
не е определен краен срок за извършването 
на визираната проверка, нито е предвидена 
възможност останалите правни субекти, които 
предявяват права върху съответните имоти, 
да защитят своя интерес, като въздействат 
за нейното приключване в разумни времеви 
граници. Няма яснота и относно вложения 
смисъл в израза „изясняване на собственост-
та“ като момент, обуславящ прекратяване на 
действието на мораториума. Липсва отговор 
на въпроса в какъв срок трябва да бъдат 
извършени дължимите действия, включващи 
и предявяване на искове в съда, когато в ре-
зултат на проверката се направи преценка, че 
държавата разполага със собственически права 
върху имота, както и на въпроса към кой мо-
мент собствеността ще се счита за изяснена в 
останалите случаи, когато се установи, че няма 
основания за държавна намеса. Тази неопреде-
леност се дължи на липсата на регламент за 
издаване на формален акт за приключване на 
проверката. В разрез с изискването за правна 
сигурност при зачитане на законните права 
на гражданите и юридическите лица (вж. 
Решение на КС № 6 от 2013 г.) се е стигнало 
до положение, при което, макар и въведено 
като временно, ограничението на правото на 
собственост фактически е станало трайно и 
дори продължава да действа сега – повече от 
пет години след постановяването на оспореното 
парламентарно решение.
Налице е и очевидна диспропорция меж-
ду оспорената точка 8 на парламентарното 
решение от 26 май 2009 г. и останалата част 
на същия акт. Наложеният мораториум се 
разпростира върху разпоредителните сделки с 
всички незастроени имоти на територията на 
Студентския град в София, без да се отдава 
значение на начина на тяхното придобиване, 
въпреки че Народното събрание е констатирало 
данни за допуснати закононарушения само в 
две конкретно посочени направления – ак-
туването на държавни имоти като общински 
и реституцията на имоти, върху които дър-
жавата има собственически права. Така в 
разрез със справедливостта като елемент на 
принципа на правовата държава в материален 
смисъл са накърнени законните интереси на 
лица, чиито права изобщо не са свързани 
с направените от парламента фактически 
констатации за допуснати закононарушения. 
В тази насока въведеното ограничение не е 
дателната функция – Народното събрание (вж. 
чл. 3, ал. 1 от Закона за нормативните актове). 
Това важи и за визираните в чл. 17, ал. 1 от 
Конституцията гаранции и защита на правото 
на собственост. Такава е и правната реалност, 
защото режимът на собствеността в различните 
є разновидности е регулиран първично с редица 
закони, приети от парламента. След като основ-
ното правомощие на титуляря на правото да се 
разпорежда със своето имущество е уредено със 
„закон във формалния смисъл“, на още по-силно 
основание нормативните ограничения на това 
правомощие могат да бъдат въведени само със 
закон. Това изискване не е съобразено от зако-
нодателния орган с приемането на оспорената 
точка 8 от Решението на Народното събрание, 
прието на 26 май 2009 г.
От гореизложеното следва, че разпоредбата 
на чл. 86, ал. 1 от Конституцията не позволява 
на Народното събрание по свое усмотрение да 
въвежда чрез решение, вместо със закон, нор-
мативно ограничение на едно установено от 
Конституцията основно право, в случая правото 
на собственост, заобикаляйки по този начин зако-
нодателната процедура, включваща правилата за 
двете гласувания (чл. 88, ал. 1 от Конституцията) 
и възможността за връщане на закона за ново 
обсъждане от президента с евентуално повторно 
приемане с квалифицирано мнозинство (чл. 101, 
ал. 1 и 2 от Конституцията). Специалният ред 
за осъществяване на нормотворческия процес 
в сравнение с по-опростената процедура по 
издаване на останалите актове на парламента, 
включително решенията, се обуславя от естест-
вото и значимостта на обществените отношения, 
предмет на регулиране със закон (вж. Решение 
на КС № 14 от 1992 г.). Така се гарантира за-
дълбоченост и обмисленост на дейността по 
предварителното обсъждане на законодателните 
идеи с оглед постигането на целения резултат 
при спазване на изискванията на Основния закон 
(вж. Решение на КС № 3 от 2007 г.).
В случая, дори да беше въведена под формата 
на закон, забраната за извършване на разпо-
редителни сделки с незастроени недвижими 
имоти на територията на Студентския град в 
София, преценявана в рамките на съдържани-
ето на оспорената точка 8 от парламентарното 
решение от 26 май 2009 г., пак би била несъв-
местима с Конституцията. Освен в разгледания 
аспект, свързан с вида на парламентарния акт 
и процедурата по постановяването му, така 
както е наложен мораториумът нарушава 
принципа на правовата държава по чл. 4, ал. 1 
от Конституцията в още две насоки – от една 
страна, разколебава правната сигурност, а от 
друга – пренебрегва изискването за пропорци-
оналност между ограничението на основното 
право и преследваната с него цел, която в случая 
отразява обществения интерес да се преодоле-
ят последиците от конкретни противоправни