Държавен вестник, бр. 96, 2016 г., стр. 7

БРОЙ  96	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  7  
и способи на тълкуването. Убедени сме, че 
мястото на тези разсъждения е единствено в 
мотивите на тълкувателно решение. 
По-нататък несъгласието ни с мнозин-
ството съдии е по въпроса за липсата на 
правен интерес от исканото тълкуване и 
необходимостта от такова. Приема се, че в 
случая няма правен спор, носещ белезите на 
междуинституционност, т.е. не се очертават 
различни виждания на отделните държавни 
институции по тълкуването и прилагането 
на оспорената конституционна норма. Този 
подход в случая намираме за погрешен. 
Позицията ни по въпроса е, че се придава 
универсален характер на едни приети и 
обобщавани в практиката изисквания за 
допустимостта на искане, като обаче не се 
отчита спецификата на конкретното питане и 
конституционният статус на сезиращия орган. 
Важно е да се изтъкне, че нито Конститу-
цията, нито Законът за Конституционен съд 
(ЗКС) въвеждат изрично подобни изисквания. 
Тяхното формулиране, обобщаване и систе-
матизация е достижение на практиката на 
Конституционния съд, проследена в нейното 
развитие, но това съвсем не означава, че 
наличието, респ. липсата, на всички извеж-
дани до момента основания за допустимост, 
приемани по различните дела, следва да се 
търсят, и то в кумулативна даденост, по все-
ки отделен тълкувателен казус. Ползваната 
класификация, създадена от практиката, 
нито има абсолютен характер, нито има 
основание да се твърди, че е изчерпателна, 
а и множеството противоречиви актове на 
Конституционния съд по допустимостта на 
конкретни искания убедително илюстрират 
това виждане. Впрочем, то е широко застъ-
пено и в конституционноправната доктрина.
Ако е вярно, че винаги следва да е налице 
различно разбиране и правен спор между 
държавните институции, стриктното и докрай 
съблюдаване на едно такова изискване би 
предпоставило като резултат дефинитивното 
дерогиране на конституционно установено 
правомощие. Така на практика ще се окаже, 
че нито един едноличен държавен орган от 
кръга на оправомощените да сезират Кон-
ституционния съд субекти не би могъл да 
отправи тълкувателно питане по въпрос, 
отнасящ се до негова собствена компетент-
ност, обусловена от прякото приложение на 
конституционни разпоредби. Именно такъв е 
конкретният случай – няма нито една държав-
на институция, с която президентът да води 
правен дебат по въпрос единствено от негова 
компетентност, за да се търсят и изтъкват 
всякога като основание за допустимост на 
искането му съществуващи противоречиви 
разбирания на различни държавни инсти-
туции, което самостоятелно да предполага 
опасност от противоречиво прилагане на 
съответната конституционна разпоредба. 
Самият вносител посочва две алтернати-
ви за възможно тълкуване на разпоредбата 
на чл. 99, ал. 7 от Конституцията, с които 
обосновава искането си за задължително 
тълкуване. Аргументира и конституционно 
защитимата цел – да се очертаят консти-
туционните правомощия на президента в 
рамките на ситуацията, когато в последните 
три месеца от мандата на държавния глава 
възниква правителствена криза, прерастваща 
в парламентарна. Поставеният тълкувателен 
въпрос не е бил предмет на предходни кон-
ституционни тълкувателни производства. Той 
обаче доразвива въпросите по материята на 
служебното правителство и статута на На-
родното събрание, разпуснато при условията 
на чл. 99, ал. 5 от Конституцията, предмет 
на к. д. № 30/1992 г., по което е постановено 
тълкувателно Решение № 20/1992 г. С на-
стоящото искане се поставя същевременно 
акцент върху интерпретацията на консти-
туционна норма, уреждаща коментираната 
специфична хипотеза на правомощията на 
президента. 
Сезирането с поставения конкретен въпрос 
следваше да се разглежда и като възможност 
практиката да бъде доразвита и обогатена, 
тъй като само по себе си спазването на из-
искването за пълнота и всеобхватност по от-
ношение на въведения предмет на тълкуване 
би представлявало логично продължение на 
разрешенията, дадени с посоченото по-горе 
тълкувателно решение. Това е така, защо-
то, за да направи автентично тълкуване на 
конституционната норма, съдът следваше да 
навлезе в дълбочината на правния проблем и 
се ангажира с позиция по редица релевантни 
въпроси. Наложителен е изричен и недвусмис-
лен отговор какво е съотношението между 
разпоредбите на чл. 99, ал. 5 и чл. 99, ал. 7 
от Конституцията, а последната следваше да 
бъде анализирана и в контекста на гаранци-
ите, които Основният закон осигурява срещу 
възможното установяване на друг режим на 
управление, различен от конституционния, 
както от страна на действащия президент, 
чийто мандат е в последните три месеца, така и 
от новоизбрания, след като встъпи в длъжност. 
Това е особено важно, тъй като изначално ясно 
е, че Конституцията не допуска в нито един 
момент държавата да остане едновременно 
без президент, парламент и правителство или 
някоя от посочените институции да доминира 
по начин, нарушаващ конституционно устано-
вения баланс между властите. Същевременно 
Основният закон охранява парламентарния 
характер на републиката, включително и при 
действащо служебно правителство, което в 
случаите на неразпуснато Народно събрание