Държавен вестник, бр. 61, 2022 г., стр. 27

БРОЙ  61	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  27  
к.д. № 13/2010). Само така може да се гаран­
тира равенството пред закона и да се осигури 
справедливост в обществото.
Това разбиране съответства и на основния 
принцип на равенство в правото на ЕС. Евро­
пейският съюз като „правов съюз“ е основан 
на равенството като висша ценност, на която 
принципът на еднакво третиране (недискри­
минация) е същностно юридическо проявле­
ние. Правната уредба и съдебната практика 
придават на принципа на равенство роля на 
един от централните принципи на европейския 
интеграционен правопорядък, в изграждането 
и развитието на който Република България 
участва (чл. 4, ал. 3 от Конституцията). 
Същевременно Конституционният съд по­
следователно се придържа към утвърденото в 
съвременната конституционноправна доктрина 
и практика схващане за равенството пред зако­
на като относителна, а не абсолютна равнопо­
ставеност (Решение № 5 от 11.05.2017 г. по к.д. 
№ 12/2016). Водеща следва да бъде обективната 
преценка дали правните субекти се намират 
в една и съща или сходна ситуация, или не.
Еднакви са ситуациите, между съществе­
ните характеристики на които няма разлика. 
Сходни са ситуациите, които не са еднакви, 
но са съпоставими в съществените си ха­
рактеристики и между които няма същест­
вени разлики, което изключва случаите на 
привидна съпоставимост или близост без 
реална връзка. Преценката за еднаквост или 
сходство в съществените характеристики или 
за наличие на съществени разлики не може 
да бъде направена абстрактно – тя зависи 
от обективните особености на конкретната 
материя и се прави за всеки отделен случай 
с оглед характеристиките му.
И обратно: наличието на съществени 
разлики не само позволява, но и изисква 
от законодателя да диференцира правната 
уредба (Решение № 3 от 27.06.2013 г. по к.д. 
№ 7/2013). Ако за едно и също право или за­
дължение законът предвижда диференциация, 
това самї по себе си не означава автоматично 
нарушаване на конституционния принцип на 
равенство пред закона. Без диференциация 
не биха могли да се отчетат обективните или 
субективните различия, изискващи нееднаква 
правна уредба, за да се постигне равенство пред 
закона. Уредбата на правата и задълженията 
на гражданите в Конституцията и тяхната 
детайлна уредба в другите нормативни актове 
се изграждат на основата на диференцираност, 
за да се постигне необходимата справедли­
вост чрез равно третиране (Решение № 6 от 
27.04.2010 г. по к.д. № 16/2009).
В конкретния случай Конституционният 
съд отчита необходимостта от самостоятелен 
градоустройствен режим на Столичната общи­
на поради съществени обективни особености 
на тази конкретна териториална единица в 
сравнение с всички други териториални еди­
ници. Поради това предвиждането в ЗУЗСО 
на различни в сравнение с предвидените на 
общо основание в ЗУТ срокове за започване 
на отчуждителни процедури по Закона за дър­
жавната собственост и Закона за общинската 
собственост на недвижими имоти, определе­
ни по подробните устройствени планове за 
изграждане на обекти – публична държавна 
или публична общинска собственост, не води 
до конституционно недопустимо неравно 
третиране.
Разпоредбите на ал. 1 и 2 на § 23 ПЗР на 
ЗИДЗУЗСО обаче третират различно собстве­
ниците на имоти на територията на Столичната 
община, засегнати от предстоящо отчуждава­
не – чрез различен начин на определяне на 
периода от време за започване на отчуждителни 
процедури, респ. на прилагането на чл. 208 от 
Закона за устройство на територията, поставя 
в различно правно положение собственици 
на имоти, предназначени за отчуждаване с 
устройствени планове, приети след влизането 
в сила на ЗУЗСО, и собствениците на имоти, 
предназначени за отчуждаване с устройствени 
планове, приети до влизането в сила на ЗУЗСО. 
Обособените по този начин две групи 
собственици не могат да бъдат диференци­
рани по никакъв друг критерий, освен един 
напълно субективен и непредвидим – датата 
на влизане в сила на подробните устройствени 
планове, с които техните имоти се определят 
за отчуждаване. Двете групи са разграничени 
единствено според момента на настъпване на 
един юридически факт, който не само не може 
да им бъде известен предварително, но и не 
зависи от тяхната воля – влизането в сила на 
подробния устройствен план. Това създава 
нееднакво третиране на правни субекти, които 
не могат да бъдат диференцирани по никакви 
обективни съображения. 
Наложеното разграничение поставя едната 
група собственици в неравностойно положение 
спрямо другата, без да е основано на какъвто 
и да било обективен критерий, още по-малко 
предвиден в закон или произтичащ от закон. 
По-късният момент, от който започва да 
се изчислява срокът за едната от двете групи, 
фактически обезсилва правното значение на 
вече изтекъл период от време, което също 
води до неравно третиране. 
Въз основа на изложеното § 23 ПЗР на 
ЗИДЗУЗСО следва да бъде обявен за про­
тивоконституционен като противоречащ на 
чл. 6, ал. 2 от Конституцията. Съдът намира 
изложеното основание за противоречие с Кон­
ституцията за достатъчно, поради което не е 
необходимо да проверява другите изтъкнати 
от вносителя основания за установяване на 
противоконституционност.
По изложените съображения и на основа­
ние чл. 149, ал. 1, т. 2 от Конституцията на 
Република България Конституционният съд