Държавен вестник, бр. 85, 2024 г., стр. 15

БРОЙ  85	
Д Ъ Р Ж А В Е Н  В Е С Т Н И К 	
СТР.  15   
Конституционният съд, за да се произне­
се по допустимостта на искането, съобрази 
следното:
Искането е направено от субект на ини­
циатива по чл. 150, ал. 2 от Конституция­
та – съд (съдебен състав по конкретно дело), 
и е съобразено с изискуемите от чл. 17, ал. 1 
и 2 ЗКС и чл. 18, ал. 1 и 2 от Правилника 
за организацията на дейността на Конститу­
ционния съд (ПОДКС) форма и реквизити.
Предмет на искането е установяване на 
противоконституционност на разпоредба 
от действащ закон, което е правомощие на 
Конституционния съд по чл. 149, ал. 1, т. 2 от 
Конституцията. По същия предмет Конститу­
ционният съд не се е произнасял с решение 
или с определение за недопустимост, поради 
което не е налице отрицателната процесуална 
предпоставка по чл. 21, ал. 6 ЗКС.
Разпоредбата на чл. 150, ал. 2 от Консти­
туцията обвързва възможността за сезиране 
на Конституционния съд със съществуването 
на противоречие между закон и Конститу­
цията, което е констатирано в рамките на 
конкретно съдебно производство, и тъкмо 
неговото разрешаване е причината съдебният 
състав да се обърне към Конституционния 
съд. Според възприетото в практиката на 
Съда разбиране съдебен състав би могъл да 
поиска установяване на противоконститу­
ционност единствено на разпоредби от закон, 
които имат пряко отношение към предмета 
на разглеждания от него спор (Определение 
от 29.04.2014 г. по к.д. № 4/2014 г.; Опреде­
ление от 17.09.2019 г. по к.д. № 9/2012 г.). 
Обосноваването, че поставеният въпрос е 
от значение за решаване на конкретното 
дело, е определящо условие за установяване 
на компетентността на съдебния състав да 
сезира Конституционния съд. Както е по­
сочил Съдът в Тълкувателно решение № 3 
от 2020 г. по к.д. № 5/2019 г., „[в]ъпросът за 
конституционосъобразността на приложимия 
по висящото дело закон, независимо от мо­
дела на конституционно правосъдие, винаги 
има преюдициален характер – такъв въпрос 
не би имало мотив да се поставя и решава, 
ако отговорът на същия няма да има ефект 
за разрешаването на правния спор, по повод 
на който е сезиран Конституционният съд“. 
Съдебният състав би могъл да осъществи 
конституционосъобразно правосъдната си 
функция само ако отговорът на поставения 
въпрос пряко произтича от конкретното дело, 
поради което сезирането следва да е необхо­
димост, а не само възможност за решаване 
на конкретния правен спор (Определение 
№ 2 от 2024 г. по к.д. № 8/2024 г.).
Становището на сезиращия съд за при­
ложимото право не е обвързващо за Кон­
ституционния съд, който има правомощие 
да извърши самостоятелна преценка дали е 
компетентен да се произнесе по искането, с 
което е сезиран. Решаващо условие за допус­
кане на конституционното дело във фазата 
на разглеждането му по същество е дали 
отговорът на поставения въпрос е в кръга на 
неговата компетентност. Съдебният състав 
излага доводите си относно приложимото 
право, като привежда аргументи във връзка 
с въздействието на правото на ЕС върху тъл­
куването на оспорената разпоредба. Посочва, 
че съответстващото на съюзното право тъл­
куване на чл. 29, ал. 2 НПК поставя под съм­
нение неговата конституционосъобразност.
Оспорената разпоредба от Наказателно-
процесуалния кодекс, намираща се в част 
първа „Общи правила“, глава четвърта „Съд“, 
гласи: „Не може да участва в състава на съда 
съдия или съдебен заседател, който поради 
други обстоятелства може да се счита преду­
беден или заинтересован пряко или косвено 
от изхода на делото.“ Разпоредбата е израз 
на един от основните принципи в наказа­
телното производство – правото на всеки 
гражданин на справедливо разглеждане на 
делото от безпристрастен съд при наличие на 
наказателно обвинение. Съдът като решаващ 
орган в наказателното производство следва 
да осигурява законосъобразното развитие на 
процеса. Като процесуално действие отво­
дът на съдията не е самоцел, а гаранция за 
подсъдимия за безпристрастно разглеждане 
на делото за негово противоправно или не 
поведение.
Вносителят е изложил съображения, че 
съдебната практика, изпълнила съдържанието 
на общо формулираното законово правило 
на чл. 29, ал. 2 НПК, налага направеното от 
защитниците по конкретното дело искане за 
отвод поради изразено в преюдициалното 
запитване становище относно правната ква­
лификация на деянието, която би могъл да 
възприеме с присъдата си, да бъде уважено. 
Съдебният състав привежда аргументи за про­
тивоконституционност на разпоредбата, като 
се позовава на необходимостта от нейното 
тълкуване съобразно правото на ЕС, което 
го задължава да отхвърли искането за отвод.
Всяко искане, отправено до Конституцион­
ния съд, следва да бъде обосновано с доводи, 
изведени от Конституцията. Изложените от 
вносителя аргументи са свързани единствено